Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 1527/2-1242/11

провадження № 61-30097св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» (нова назва - Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК»),

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2016 року у складі судді Гудіної Н. І. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Дрішлюка А. І., Гірняк Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2010 року Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк»

(далі - ПАТ «Марфін Банк», банк) (нова назва якого Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК») звернулось до суду з позовом, у подальшому уточненим, до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 678 351, 31 дол. США та 16 800 405, 85 грн, з яких: 384 444, 46 дол. США - заборгованість за кредитом; 293 906, 85 дол. США - заборгованість за нарахованими відсотками; 9 821 611,25 грн - заборгованість за пенею за несплату кредиту; 6 813 005, 72 грн - заборгованість за пенею за несплату відсотків; 165 788, 88 грн - заборгованість зі штрафу.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що між Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк» (далі - ВАТ «Морський транспортний банк»), правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір та додаткова угода № 1 до кредитного договору, за умовами яких банк надав позичальнику кредит у розмірі 442 848, 07 дол. США терміном до 23 червня 2023 року включно, на наступні цілі: споживчі потреби у сумі 400 000, 00 дол. США, а також 42 848, 07 дол. США - на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбаченому підпунктами 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 12, 10 % річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з урахуванням умов пункту 3.1 кредитного договору.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ВАТ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_3 укладений договір поруки від 24 червня 2008 року № 00012С152.

Також на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ВАТ «Морський транспортний банк» та Малим приватним підприємством «Хаджибей» укладений договір поруки від 08 липня 2009 року № 00017С152.

Кредитор повністю виконав взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, позичальник систематично порушував свої зобов'язання з повернення кредиту та сплати нарахованих відсотків за користування кредитом, порушуючи строки, встановлені кредитним договором.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2016 року позов ПАТ «Марфін Банк» задоволено. Судом стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором від 24 червня 2008 року № 00002F152 станом на 27 квітня 2015 року в сумі 678 351, 31 дол. США та 16 800 405, 85 грн, з яких: 384 444, 46 дол. США - заборгованість за кредитом; 293 906, 85 дол. США - заборгованість за нарахованими відсотками; 9 821 611, 25 грн - заборгованість за пенею з несплати кредиту; 6 813 005, 72 грн - заборгованість за пенею з несплати відсотків; 165 788, 88 грн - заборгованість зі штрафу.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відповідачем не спростовано правильність розрахунку заборгованості за кредитним договором у частині суми кредиту та процентів за користування кредитом з урахуванням доводів, які наведені у запереченнях щодо неврахування банком під час здійснення розрахунку заборгованості за кредитним договором квитанції від 10 листопада 2008 року (б/н) на суму 253 000, 00 дол. США.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2016 року залишено без змін.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 05 жовтня 2016 року в частині задоволення вимог про солідарне стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованості за кредитним договором від 24 червня 2008 року № 00002F152 станом на 27 квітня 2015 року в розмірі 16 800 405, 85 грн, в частині заборгованості за пенею за несплату заборгованості за наданим кредитом у розмірі 9 821 611, 25 грн, заборгованості за пенею за несплату процентів у розмірі 6 813 005, 72 грн та стягнення штрафу у розмірі 165 788, 88 грн за прострочення платежів за тілом кредиту та за процентами за кредитом за період з 25 лютого 2015 року до 26 квітня 2015 року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Апеляційним судом стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за пенею за кредитним договором від 24 червня 2008 року № 00002F152 станом на 27 квітня 2015 року в розмірі 7 823 467,60 грн, з яких: 4 742 373, 06 грн - заборгованість за пенею за несплату заборгованості за наданим кредитом та 3 081 094, 54 грн - заборгованість за пенею за несплату процентів. В іншій частині вимог про стягнення пені за несплату заборгованості за наданим кредитом та за несплату процентів, а також у вимогах про стягнення штрафу у розмірі 165 788, 88 грн за прострочення платежів за кредитом та за процентами за кредитом за період з 25 лютого 2015 року до 26 квітня 2015 року відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалось тим, що, враховуючи неправильне застосування судом першої інстанції позовної давності та стягнення пені шляхом підсумовування заборгованості в доларах США та застосуванням курсу НБУ за курсом на день проведення перерахунку, рішення суду першої інстанції в цій частині не може залишатися в силі й підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просив скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Заявник посилався на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

На переконання ОСОБА_2, у розрахунку заборгованості за кредитним договором не враховано квитанцію від 10 листопада 2008 року (б/н) про сплату 253 000, 00 дол. США. Виписки за рахунком та розрахунком заборгованості, надані банком, не є належними та допустимими доказами у справі. При цьому заявник вважає, що до вимог про стягнення пені підлягає застосуванню спеціальна позовна давність.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У відзиві ПАТ «Марфін Банк» просило касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2016 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 року залишити без змін. Оригінал квитанції на суму 253 000, 00 дол. США суду для огляду та для проведення експертизи відповідач не надав. Під час підписання 08 липня 2009 року додаткових угод до договору кредиту та договору поруки позичальник та поручитель погодилися на умови повернення суми кредиту та відсотків відповідно до суми боргу, яка не враховувала повернення позичальником 253 000, 0 дол. США.

За правилом статті 388 ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 29 травня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 24 червня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 00002F152 та 08 липня 2009 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за умовами яких банк надав позичальнику кредит у розмірі 442 848, 07 дол. США строком до 23 червня 2023 року на такі цілі: споживчі потреби - у сумі 400 000, 00 дол. США, а також у сумі 42 848, 07 дол. США - на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбаченими підпунктами 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 12, 10 % річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з урахуванням умов пункту 3.1 кредитного договору.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору видача коштів за кредитом відбувалася на підставі письмових повідомлень (заявок), отриманих від позичальника, що є невід'ємними частинами кредитного договору.

На виконання зазначеного пункту договору позичальник надав банку заяву від 24 червня 2008 року № 1 про видачу готівки на суму 197 319, 00 дол. США, заяву від 24 червня 2008 року № 15 про видачу готівки на суму 40 428, 00 дол. США, заяву від 26 червня 2008 року № 100 про видачу готівки на суму 162 253, 00 дол. США, що разом складає 400 000, 00 дол. США.

Відповідно до пункту 3.9 кредитного договору позичальник несе валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором.

На момент видачі кредиту в доларах США банк мав ліцензію на право здійснення банківських операцій в іноземній валюті від 08 травня 2003 року № 66, дозвіл від 15 вересня 2003 року № 66-2, додаток до дозволу від 15 вересня 2003 року № 66-2, видані Національним банком України. Після внесення змін до Закону України «Про банки та банківську діяльність», відповідно до вимог чинного законодавства банком отримана генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій від 13 жовтня 2011 року та додаток до генеральної ліцензії від 13 жовтня 2011 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ВАТ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки від 24 червня 2008 року № 00012С152. У зв'язку з укладенням 08 липня 2009 року між банком та позичальником додаткової угоди № 1 до кредитного договору з додатковим графіком погашення кредиту і зміною умов та розміру повернення кредиту і сплати відсотків за користування кредитом між банком та поручителем 08 липня 2009 року укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки, відповідно до умов якої поручитель надала згоду виступити поручителем позичальника за зміненими умовами повернення кредиту і сплати відсотків щодо строків та розміру платежів.

Відповідно до пункту 1.1 договору поруки поручитель зобов'язалася перед кредитором відповідати за виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором. Поручитель засвідчила, що з текстом кредитного договору ознайомлена, умови кредитного договору їй зрозумілі.

Згідно з пунктами 1.2, 1.4 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором у тому ж розмірі, що й позичальник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник.

Відповідно до підпунктів 2.2.2-2.2.4 кредитного договору ОСОБА_2 зобов'язався на умовах, в розмірі та в строки, встановлені кредитним договором, повернути банку кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами, а також сплатити комісії, пені та штрафи, що передбачені умовами кредитного договору.

Всупереч умовам кредитного договору позичальник несвоєчасно та не у повному обсязі виконував взяті на себе зобов'язання, що спричинило виникнення заборгованості за кредитним договором від 24 червня 2008 року № 00002F152 станом на 27 квітня 2015 року в сумі 678 351, 31 дол. США та 16 800 405, 85 грн, з яких: 384 444, 46 дол. США - заборгованість за кредитом; 293 906, 85 дол. США - заборгованість за нарахованими відсотками; 9 821 611, 25 грн - заборгованість за пенею за несплату кредиту; 6 813 005, 72 грн - заборгованість за пенею за несплату відсотків; 165 788, 88 грн - заборгованість за штрафами.

Відповідно до підпункту 2.3.3 кредитного договору банк має право при настанні будь-якої з подій, зокрема, порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених умовами цього договору, змінити умови цього договору - вимагати від позичальника достроково повернення кредиту, сплати відсотків за користування ним, виконання інших зобов'язань за договором у повному обсязі шляхом направлення повідомлення. При цьому згідно з статями 212, 611, 651 ЦК України за зобов`язаннями, терміни виконання яких не наступили, терміни вважаються такими, що наступили в зазначену в повідомленні дату. У цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, відсотки за фактичний термін користування ним, цілком виконати інші зобов`язання за цим договором.

Відповідно до підпункту 2.2.10 кредитного договору позичальник зобов'язується при настанні випадків, передбачених підпунктом 2.3.3 цього договору, достроково погасити заборгованість перед банком у повному обсязі.

Згідно з пунктом 1.1 кредитного договору позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом рівними частинами в сумі 2 222, 22 дол. США щомісяця з 26 числа до останнього робочого дня місяця згідно з графіком від 24 червня 2008 року (додаток № 1 до кредитного договору). У подальшому відповідно до додаткової угоди № 1 до кредитного договору графік погашення кредиту змінений 08 липня 2009 року щодо сум оплати та включення пільгового періоду з 31 січня 2009 року до 31 січня 2010 року (додаток № 2). Відсотки за користування кредитом підлягають сплаті 25 числа поточного місяця на фактичну суму заборгованості виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом та 360 днів у календарному році. Строк виконання зобов`язань боржника за кредитним договором від 24 червня 2008 року встановлено 23 червня 2023 року.

Враховуючи, що боржник порушив свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів згідно із затвердженим графіком, виникла прострочена заборгованість за кредитом та зі сплати процентів. Банк відповідно до підпункту 2.3.3 кредитного договору та правил статті 1050 ЦК України використав своє право на дострокове стягнення заборгованості та 28 вересня 2010 року направив боржнику та поручителю письмові повідомлення про виплату суми кредиту, що залишився, та відсотків у повному обсязі протягом 30 календарних днів, але не пізніше 28 жовтня 2010 року (том І а.с. 48). Такими діями банк змінив строк виконання основного зобов`язання.

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.

Щодо застосування норм матеріального права до спірних правовідносин

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

При цьому поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга зазначеної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред'явлення досудової вимоги, так і судової.

Верховний Суд дійшов переконання, що, звернувшись із вимогою про дострокове виконання основного зобов'язання, банк реалізував своє право на пред'явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України, чим змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов'язання відповідача, а отже, у позивача припинилося право нараховувати проценти за кредитом, після чого позивач не вправі здійснювати нарахування таких процентів.

Строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором відповідно до вимог про дострокове погашення заборгованості змінено на 28 жовтня 2010 року.

Наведених норм права суди першої та апеляційної інстанцій не врахували та, задовольнивши повністю позовні вимоги про стягнення заборгованості за відсотками, погодились з правомірністю продовження нарахування відсотків з моменту настання обов'язку дострокового виконання основного зобов'язання за кредитним договором протягом розгляду справи.

Таким чином, належна до стягнення сума заборгованості за кредитним договором за нарахованими відсотками складає 83 413, 94 дол. США, що відповідає розміру заборгованості за цими періодичними платежами станом на 28 жовтня 2010 року, тобто на день настання дострокового виконання основного зобов'язання.

Щодо правових підстав нарахування пені до закінчення строку кредитування

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разіпорушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується.Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Таким чином, закінчення строку кредитування не є підставою для нарахування штрафних санкцій за невиконання основного зобов'язання. Отже, пеня, нарахована у зв'язку з простроченням виконання основного зобов'язання, обґрунтовано стягнута судами з відповідачів на користь позивача.

Щодо доводів касаційної скарги про застосування спеціальної позовної давності, то Верховний Суд врахував таке.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 14-59цс18 ВеликаПалата Верховного Суду з метою ефективного гарантування права на справедливий суд відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, зазначивши, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Одночасно у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Враховуючи, що заявник брав участь у розгляді справи у суді першої інстанції, він мав право заявити про застосування позовної давності у суді першої інстанції, проте таким правом він не скористався. Зважаючи на наведене, враховуючи можливість заявника реалізувати своє право на заявлення такого клопотання у суді першої інстанції, Верховний Суд не встановив достатніх та обґрунтованих підстав для застосування позовної давності судом касаційної інстанції.

Щодо правових підстав нарахування пені після закінчення строку кредитування

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Також поряд із порукою за своєю правовою природою акцесорним характером наділена і неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом забезпеченого зобов'язання.

При цьому згідно із пунктом 4.1 кредитного договору при порушенні позичальником протягом терміну дії договору будь-якого із зобов'язань, передбачених пунктом 1.1, підпунктами 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4, 2.2.7.1 цього договору, банк нараховує, а позичальник зобов'язується сплатити банку за кожен прострочений платіж за кожним окремим зобов'язанням пеню в розмірі 0, 3 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не менше 20, 00 грн за кожний прострочений платіж за кожним окремим зобов'язанням. Сплата пені здійснюється в гривнях за курсом НБУ на дату нарахування на рахунок, зазначений у пункті 1.2 цього договору. Нарахування банком пені та зобов'язання позичальника зі сплати пені на умовах цього пункту договору здійснюються стільки разів, скільки разів позичальником було допущено порушення зобов'язань.

ПАТ «Марфін Банк»використало право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, направивши відповідну вимогу позичальнику.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такі висновки містяться і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц

(провадження № 14-154цс18).

Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), право позивача нараховувати проценти за кредитом припиняється зі спливом строку кредитування, а тому вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду є необґрунтованою.

Зважаючи на наведене, пеня за договором не підлягає стягненню за період після закінчення строку кредитування.

Доводи про неврахування судами квитанції про сплату частини заборгованості в розмірі 253 000, 00 дол. США відхилені Верховним Судом, оскільки зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України. Порушення норм процесуального права під час дослідження та оцінки цих доказів Верховним Судом не встановлено.

Суди першої та апеляційної інстанцій дослідили цей доказ та надали йому оцінку у системному аналізі з іншими доказами та не встановили сплати таких грошових коштів банку в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Інших доводів у касаційній скарзі не наведено.

З огляду на викладене Верховний Суд, підсумовуючи висновки, дійшов переконання, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права щодо стягнення заборгованості за нарахованими відсотками, що відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України є підставою для зміни ухвалених судових рішень.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають зміні в частині визначення розміру стягнення відсотків за кредитом та пені.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок, що позов ПАТ «Марфін Банк» підлягає частковому задоволенню (10 %), то судові витати, понесені у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції, підлягають перерозподілу пропорційно задоволеним вимогам банку. Враховуючи, що банк збільшував розмір позовних вимог у 2015 році, то належний до сплати судовий збір за подання позову становив 3 654, 00 грн. Враховуючи, що банком сплачено судовий збір лише у розмірі 1 700, 00 грн, то з урахуванням пропорційності задоволених вимог на користь банку підлягає стягненню по 182, 70 грн із кожного з відповідачів, та 1588, 60 грн підлягає стягненню з банку в дохід держави.

Судові витати, понесені у зв'язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, підлягають перерозподілу пропорційно задоволеним вимогам заявника. З банку на користь заявника підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 870, 00 грн, а з банку в дохід держави - 2 149, 40 грн.

Судові витати, понесені у зв'язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають розподілу пропорційно задоволеним вимогам заявника. З банку на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 040, 00 грн, а з банку в дохід держави в розмірі 2 344, 80 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 року змінити в частині розміру стягнення відсотків за кредитним договором та нарахованої пені за несплату відсотків за кредитним договором, а також пені, нарахованої на прострочену суму кредиту.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» (нова назва - Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК») заборгованість за відсотками за кредитним договором від 24 червня 2008 року № 00002F152 станом на 28 жовтня 2010 року у розмірі 83 413, 94 дол. США.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» (нова назва - Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК») заборгованість за пенею за несплату відсотків за кредитним договором від 24 червня 2008 року № 00002F152 станом на 28 жовтня 2010 року у розмірі 198 872, 54 грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» (нова назва - Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК») заборгованість за пенею, нарахованою на прострочену суму кредиту, станом на 28 жовтня 2010 року, у розмірі 102 381, 73 грн.

Стягнути в рівних частках із ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» (нова назва - Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК») судові витрати, понесені у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у розмірі по 182, 70 грн з кожного.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» (нова назва - Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК») на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 1 870,00 грн.

В іншій частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» (нова назва - Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК») на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 2 040, 00 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» (нова назва - Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК») в дохід держави судові витрати, понесені у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції у розмірі 1 588, 60 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» (нова назва - Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК») в дохід держави судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 149, 40 грн та у суді касаційної інстанцій у розмірі 2 344, 80 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

Г. І. Усик