Справа № 175/1724/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

21 вересня 2018 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Реброва С.О.

при секретарі Ратушній Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Підгородненської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 в травні 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, Підгородненської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою.

Представник позивача та позивач в судове засідання не зявились, представником до суду була надана заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання також не з'явився, повідомлялись про час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Від представника Підгородненської міської ради надійшов відзив щодо позовних вимог, згідно якого просив розглянути справи без участі представника та за наявних у справі доказах.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає за можливе задовольнити позов у повному обсязі, виходячи з наступного.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що позивачу рішенням Підгородненської міської ради №1810-38/ІУ від 10 березня 2006 року, було виділено у приватну власність для будівництва житлового будинку, земельну ділянку розміром 1200м.кв., що розташована за адресою: м.Підгородне, вул.Річна, 4. Зазначеним рішенням було також дозволено будівництво житлового будинку за проектом «ТІР-А». Відповідно до рішення, було проведено відведення земельної ділянки в натурі та оформлено розбивку будівель, складено будівельний паспорт.

На замовлення щодо проведення підготовчих робіт по встановленню (відновленню) меж земельної ділянки в натурі, після аналізу результатів кадастрових зйомок за даними публічної кадастрової карти, на місці, де розташована земельна ділянка, на яку позивач отримав рішення Підгородненської міської ради №1810-38/ІУ від 10 березня 2006 року щодо земельної ділянки розміром 1200 м.кв., що розташована за адресою: м.Підгородне, вул.Річна, 4-а (кадастровий номер :02:054:0118) передано у приватну власність іншій особі. З даних реєстру речових прав на нерухоме майно позивач дізнався, що його земельна ділянка(кадастровий номер :02:054:0118) була передана у власність ОСОБА_2 на підставі рішення Підгородненської міської ради №3789-LIII-УІ від 27 лютого 2015 року. 24 вересня 2015 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на земельну ділянку розміром 1000 м.кв, що розташована за адресою: м.Підгородне, вул.Річна, 4-6.

Згодом позивач дізнався, що він 24 лютого 2017 року зробив відчуження земельної ділянки ОСОБА_4, а той, у свою чергу, 20 березня 2017 року зробив відчуження на користь ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності визначені ч. 1 ст. 116 ЗК України. Такими підставами є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, передбачених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Підстави та порядок припинення прав на землю визначені в главі 22 ЗК України. Ці норми передбачають підстави припинення прав (права власності та права користування) на земельні ділянки як у добровільному, так і примусовому порядку, з обєктивних і субєктивних причин.

Перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою визначений у ст. 141 ЗК України і є вичерпним.

З викладеного вбачається, що виділення спірної земельної ділянки у власність відповідачу можливе було лише після її вилучення у законного користувача у встановленому законом порядку і припинення його права користування, чого зроблено не було та в свою чергу призводить до порушення положень ст. 116 ЗК України.

Згідно зі ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові залежать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем доведано наявними в матеріалах справи доказами, що відповідачами порушується його право на розпорядження належною власністю, суд вважає переконливими вимоги позивача у зв'язку з доведеністю та обґрунтованістю. Так, як вилучення у позивача у встановленому законом порядку земельної ділянки і припинення його права користування, не було, то набуття іншою особою права власності на цю земельну ділянку та її подальше відчуження, у свою чергу свідчать про порушення прав позивача, а тому на підставі зазначено приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Судові витрати залишити за позивачем.

На підставі ст.ст. 317, 319, 328 ЦК України, та керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 81, 258, 263, 264,265, 273, 280,354, ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Підгородненської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку (кадастровий номер :02:054:0118), розміром 1000 м.кв., що розташована за адресою: м.Підгородне, вул.Річна, 4-б, що була передана у власність ОСОБА_2 на підставі Рішення Підгородненської міської ради №3789-LIII-VI від 27 лютого 2015 року;

Визнати недійсними та застосувати реституцію, а саме: скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку (кадастровий номер :02:054:0118), розміром 1000 м.кв., що розташована за адресою: м.Підгородне, вул.Річна, 4-б, та державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку (кадастровий номер :02:054:0118), розміром 1000 м.кв., що розташована за адресою: м.Підгородне, вул.Річна, 4-б.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя С.О. Ребров

Провадження № 2/175/691/17