Справа №477/1389/18 02.08.2018
Провадження №22-ц/784/1356/18
Справа № 477/1389/18 Головуючий суду першої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 22ц/784/1356/18 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 серпня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Яценко Л.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_3 на ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 26 червня 2018 року, постановлену суддею Козаченком Р.В. в м. Миколаєві за позовом ОСОБА_4 до державного реєстратора Вітовської Миколаївської міської ради, третіх осіб Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень на земельні ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

22 червня 2018 року ОСОБА_4, від імені якої діяв представник ОСОБА_3, звернулася до суду з позовом до державного реєстратора Вітовської Миколаївської міської ради, третіх осіб Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер 32752885 від 6 грудня 2016 року земельної ділянки, загальною площею 0.16 га, реєстраційний номер обєкту нерухомого майна 233, розташованої за адресою: Миколаївська область Вітовський район, с. Мішково-Погорілове, вул. Рибна, земельна ділянка 2, здійснену державним реєстратором Вітовської (Жовтневої) районної державної адміністрації ОСОБА_6, а також запис про державну реєстрацію № 17847794 від 30 листопада 2017 року речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:026:0014 по вул. Рибна, 2 в с. Мішково-Погорілове Вітовського району Миколаївської області за ОСОБА_5

Ухвалою судді Жовтневого районного суду Миколаївської області від 26 червня 2018 року відмовлено у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України у звязку з тим, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В ухвалі суд зазначив, що позивачем не заявлялись вимоги приватно-правового характеру, вони ґрунтуються на протиправності дій державного реєстратора як субєкта, наділеного власними функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав, у звязку з недотриманням ним вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а відтак, районний суд дійшов висновку, що між сторонами існує публічно-правовий спір, який повинен розглядатися у Миколаївському окружному адміністративному суду.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_4 через свого представника звернулася з апеляційною скаргою, де просила ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

При цьому скаржник посилалася на те, що суд порушив норми процесуального права, що призвело до постановлення ухвали, яка унеможливлює захист її порушених прав та перешкоджає доступу до суду. З зазначеними вимогами вона неодноразово зверталася до адміністративного суду, однак їй було відмовлено у відкритті провадження у справі з підстав наявності спору фізичних осіб з приводу земельних правовідносин. Між тим при зверненні з позовом до районного суду загальної юрисдикції, їй також відмовлено у відкритті провадження у справі з розясненням звернення до адміністративного суду, що з огляду на її конституційні права є неприпустимим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частина ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Таким чином, положення ч. 1 ст. 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Отже, гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом встановленим законом» у п. 1 ст. 6 конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 3 вказаної статті відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Приписи ст. 19 ЦПК України визначають категорію справ, що відносяться до юрисдикції загальних судів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

За правилами ст. 19 КАСУ юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження дій субєкта наділеного функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спір у цій справі є публічно-правовим, оскільки ґрунтується на протиправності дій державного реєстратора як субєкта, наділеного власними функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав.

Колегія суддів вважає такий висновок помилковим з огляду на те, що при вирішенні питання щодо віднесення певного спору до повноважень адміністративного суду, в першу чергу слід звертати увагу на характер спірних правовідносин, які склались між фізичною чи юридичною особою та органом влади (місцевого самоврядування). Наявність у спорі субєкта владних повноважень автоматично не відносить такий спор до компетенції адміністративного суду. До юрисдикції адміністративних судів належать ті спори, де між позивачем та відповідним державним органом склались виключно публічно-правові відносини. Якщо ж справа стосується не лише дотримання субєктом владних повноважень вимог Закону щодо позивача, а зачіпає права та інтереси іншої особи, щодо права на певне майно (зокрема, земельну ділянку) на таку справу не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Як убачається зі змісту позову, у ОСОБА_4, як власника двох земельних ділянок, виник спір про право власності на ці земельні ділянки з ОСОБА_5, який з 2005 року має правовстановлюючий документ на спірну земельну ділянку. Тобто в цій справі підлягають дослідженню правовідносини, що виникли між фізичними особами з приводу прав власності на спірні земельні ділянки. Про наявність спору щодо прав власності на земельні ділянки, беззаперечно свідчить факт звернення ОСОБА_5 до суду з позовом до відповідачів, зокрема, й до ОСОБА_4, в якому останнім оспорюється право власності ОСОБА_4 на вказані земельні ділянки.

Отже, між сторонами виник спір, повязаний з земельними правовідносинами, який відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України повинен розглядатися у порядку цивільного судочинства.

Дії державного реєстратора щодо реєстрації спірних земельних ділянок є похідними від основної вимоги, яка є предметом позову визнання права власності. Про похідність такої вимоги у позові наголошує й ОСОБА_4, проте в резолютивній частині позову основну вимоги не формулює.

На цих обставинах наголошується й в ухвалі Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 червня 2018 року, зі місту якої вбачається, що ОСОБА_4 вдруге зверталася до адміністративного суду з вказаним позовом, з якого встановлено, що існує спір по право володіння земельною ділянкою між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а тому за характером спору ця справа не підсудна адміністративному суду. Між тим, районний суд не звернув належної уваги на такі висновки, зазначивши, що ця ухвала не оскаржена позивачем. Проте сам по собі факт не оскаржування позивачем цієї ухвали до апеляційної інстанції не свідчить про її незаконність.

Також суд першої інстанції не врахував, що при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, районний суд повинен перевірити дотримання позивачем приписів ст. 175 ЦПК України, яка визначає вимоги, яким повинна відповідати позовна заява та що саме повинна містити позовна заява, зокрема зміст позовних вимог: спосіб (способи захисту) прав та інтересів, передбачений законом чи договором, або іншій спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги , зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

При зверненні до суду ОСОБА_4 районний суд не звернув уваги, що викладені обставини, якими остання обґрунтовує свої вимоги, та самі вимоги, що містяться в прохальній частині позову, не повністю та нечітко відображають спосіб захисту її прав, оскільки, як зазначає позивач, є похідними.

За такого, позовна заява подана без додержання всіх вимог, викладених у ст. 175 ЦПК України, що дає можливість суду залишити позовну заяву без руху та надати позивачу строк для виправлення недоліків позову.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що спір у цій справі є публічно-правовим та не належить до юрисдикції загальних судів. Районний суд належним чином не визначив характеру спору, субєктивного складу правовідносин, предмета та підстав заявлених вимог, унаслідок чого дійшов помилкового висновку щодо належності спору до юрисдикції адміністративного суду.

Неправильне застосування норм процесуального права, що призвело до безпідставної відмови у відкритті провадження у справі, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та порушенню права позивача на гарантії захисту у суді своїх інтересів, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала - скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_3, задовольнити частково.

Ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 26 червня 2018 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Л.М. Прокопчук

ОСОБА_7

Повний текст постанови виготовлено 3 серпня 2018 року.