провадження 2/201/761/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа Перша Дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 27 жовтня 2017 року звернулася до суду з позовною заявою про встановлення факту родинних відносин і визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом. Заявник у своїй заяві, а її представник в ході судового засідання посилаються на те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла мати заявниці (позивача) - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, після її смерті відкрилася спадщина на частину квартири АДРЕСА_1; право власності на вказану квартиру зареєстроване в рівних частинах: по ? за ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 і ОСОБА_6. ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла бабуся заявниці - ОСОБА_4, спадкоємцем якої стала її мати - ОСОБА_3, яка фактично прийняла спадщину, але не оформили своїх спадкових прав після смерті своєї матері та померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року. Заявник 19 травня 2017 року звернулася до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, на підставі якої було заведено спадкову справу № 283/2017; але постановою державного нотаріуса від 01 серпня 2017 року заявнику було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину вказаної квартири після смерті ОСОБА_7 і посилився нотаріус на відсутність свідоцтва про народження вказаної (матері заявника). ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_4, однак документи про це не збереглися з причин постійних переїздів матері і бабусі заявника під час Громадянської війни в Росії та Другої світової війни. Факт родинних стосунків заявниці та її матері підтверджується свідоцтвом про народження, поясненнями свідків. Вона вирішила упорядкувати документи своєї родини та вирішити питання зі спадщиною, але виправити їх зараз немає можливості. На підтвердження цього факту про родинні відносини є і інші документи та для їх впорядкування та вирішення питань про стосунки та з майном і документами потрібно довести вказані родинні відносини, документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і позивач оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування по закону, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що його права порушено і вимушений був звертатися з позовом до суду. Позивач вважає, що все ним зроблено правильно і згідно закону та просив встановити вказаний факт родинних відносин і визнати за ним право власності на частину вказаної квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача Дніпровської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначивши, правовстановлюючих документів своєчасно і правильно оформлено не було, звернення позивача до нотаріальної контори ні до чого не призвело, порушується порядок оформлення права власності на домоволодіння, відповідної реєстрації квартири на матір позивача також не було; отже порушено передбачений законом порядок оформлення права власності, позовні вимоги безпідставні і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; в письмовому зверненні до суду погодився з викладеними в позові обставинами, підтвердивши правильність викладеного і свою згоду, просив розглянути справу по закону за наявними матеріалами і просив слухати без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, свідків, з'ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, за наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 06 липня 1950 року є рідною дочкою ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла мати заявниці (позивача) - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, після її смерті відкрилася спадщина на частину квартири АДРЕСА_1; право власності на вказану квартиру зареєстроване в рівних частинах: по ? за ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 і ОСОБА_6. ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла бабуся позивача - ОСОБА_4, спадкоємцем якої стала її мати - ОСОБА_3, яка фактично прийняла спадщину, але не оформили своїх спадкових прав після смерті своєї матері та померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року. Заявник, позивач 19 травня 2017 року звернулася до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, на підставі якої було заведено спадкову справу № 283/2017; але постановою державного нотаріуса від 01 серпня 2017 року заявнику було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину вказаної квартири після смерті ОСОБА_7 і посилився нотаріус на відсутність свідоцтва про народження вказаної (матері заявника). ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_4, однак документи про це не збереглися з причин постійних переїздів матері і бабусі заявника під час Громадянської війни в Росії та Другої світової війни. Факт родинних стосунків заявниці та її матері підтверджується свідоцтвом про народження, поясненнями свідків, обмінним ордером № 1142 від 16 липня 1976 року, копією свідоцтва про право власності на вказану квартиру від 03 вересня 1993 року. Вона вирішила упорядкувати документи своєї родини та вирішити питання зі спадщиною, але виправити їх зараз немає можливості. На підтвердження цього факту про родинні відносини є інші документи і для їх впорядкування та вирішення питань про стосунки та з майном і документами потрібно довести вказані родинні відносини, документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і позивач оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування по закону, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Тому для упорядкування документів і вирішення питань з спадковим та інш. майном, документами та ін. позивач вимушена була звертатися до суду з цією позовною заявою про встановлення родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до п. 1 ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, сім'я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства і держави.

Відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, родинних відносин між фізичними особами.

Судом встановлено, що дійсно позивач ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 06 липня 1950 року є рідною дочкою ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла мати заявниці (позивача) - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, після її смерті відкрилася спадщина на частину квартири АДРЕСА_1; право власності на вказану квартиру зареєстроване в рівних частинах: по ? за ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 і ОСОБА_6. ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла бабуся позивача - ОСОБА_4, спадкоємцем якої стала її мати - ОСОБА_3, яка фактично прийняла спадщину, але не оформили своїх спадкових прав після смерті своєї матері та померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року. Позивач 19 травня 2017 року звернулася до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, на підставі якої було заведено спадкову справу № 283/2017; але постановою державного нотаріуса від 01 серпня 2017 року заявнику було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину вказаної квартири після смерті ОСОБА_7 і посилився нотаріус на відсутність свідоцтва про народження вказаної (матері заявника). ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_4, однак документи про це не збереглися з причин постійних переїздів матері і бабусі заявника під час Громадянської війни в Росії та Другої світової війни. Факт родинних стосунків заявниці та її матері підтверджується: свідоцтвом про народження позивача, поясненнями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 (цей свідок була соц працівником і обслуговувала тривалий час ОСОБА_4 за її місцем мешкання АДРЕСА_1, вона заповнювала документи на допомогу і продукти та інш. і ці дані брала з документів ОСОБА_4 і особисто бачила документи позивача, ОСОБА_3 і її матері і може точно стверджувати, що вони рідні мати і дочка), обмінним ордером № 1142 від 16 липня 1976 року, де вказані родинні зв'язки (з їх документів /паспортів і свідоцтв про народження/) про те, що ОСОБА_11 і ОСОБА_4 є рідні мати і дочка, копією свідоцтва про право власності на вказану квартиру від 03 вересня 1993 року, де також вказані ці родинні зв'язки.

В заяві в порядку окремого провадження позивач не може вирішити вказані питання, оскільки стоїть питання і право власності на частину спадкового житла. Представник позивача підтвердили всі обставини, викладені в позові, зокрема, як факт родинних зв'язків між ними, так і бажання оформити належним чином спадщину.

Таким чином обставини позовної заяви про встановлення юридичного факту знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання, доведені, а тому заява обґрунтована і підлягає задоволенню.

Судом з'ясовано і підтверджено доказами, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла ОСОБА_4 у віці 103 роки, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3, виданим 17 грудня 2002 року відділом реєстрації смерті в місті Дніпропетровську, актовий запис № 9625, відкрилася спадщина. Оскільки спадщина відкрилася у 2002 році і була фактично прийнята матір'ю позивача у 2002 році, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом (ЦК) України в редакції закону 2003 року, а саме до 1 січня 2004 року, до даних спадкових правовідносин слід застосовувати і норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема, Цивільного кодексу Української РСР (ЦК УРСР) в редакції закону 1963 року, який був чинним на той момент.

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, «Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця…». Згідно з ч. 2 ст. 524 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, «Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.».

З урахуванням того, що за життя ОСОБА_4 не склала заповіт, право на спадкування виникає у його спадкоємців за законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 529 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, «При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. …». У ст. 527 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року зазначено, що «Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця…».

Спадкоємцем першої черги на момент смерті ОСОБА_4 була одна особа, а саме її дочка ОСОБА_3 і їй при спадкоємстві за законом повинно належати все спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_4.

У ст. 548 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року вказано, що « Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. … Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.». Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, «Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. …».

У відповідності зі ст. 526 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, «Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.».

У ст. 17 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року вказано, що «Місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає.».

Отже, в даному випадку місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця - ОСОБА_4, яка була прописана та постійно проживала на момент смерті за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою адресного бюро Дніпропетровської облради 3495 від 03 лютого 2017 року. Позивач звернулася до нотаріальної контори, була заведена спадкова справа, а отже вона фактично прийняла спадщину. Але надати до нотаріальної контори належних правовстановлюючих документів про родинні зв'язки матері і бабусі позивач не має змоги у зв'язку з їх відсутністю.

В силу вимог ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Після смерті матері і бабусі позивач прийняла свою спадщину, фактично вступила в управління, володіння та користування спадковим майном, які продовжує здійснювати до теперішнього часу, зокрема, разом зі своєю сім'єю підтримує вказане нерухоме майно у належному стані, виконував поточні ремонти, володіє та користується вказаним нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, позивач сплачував і сплачує вартість споживання електроенергії за вказаною адресою, що підтверджується відповідними квитанціями, на його ім'я було отримано муніципальну картку на нерухоме майно за вищевказаною адресою.

Отже, оскільки у відповідності до ст. 548 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року вказано, що прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, і враховуючи ту обставину, що позивач прийняла спадщину після смерті матері і бабусі, вказане нерухоме майно повинно їй і належати з часу відкриття спадщини

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність», що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, «Громадянин набуває права власності на ... майно, одержане внаслідок успадкування ...».

Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат», «Нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. …».

Згідно зі ст. 6 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо.

Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, не суперечать також і законодавству України, чинному на сьогоднішній день.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 15 ЦК України в редакції закону 2003 року також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу - право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України в редакції закону 2003 року також передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності.

Застосовуючи вищенаведені норми права до спірних правовідносин, оскільки іншим порядком, крім судового, неможливо захистити спадкові права та законні інтереси позивача, останній і вважав необхідним звернутися до суду з цими позовними вимогами про визнання права власності на майно в порядку спадкування після смерті матері і бабусі, які він вважає законними та обґрунтованими.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Не може суд прийняти до уваги не погодження представника відповідача з вимогами в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та встановити юридичний факт про те, що ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року, є рідною дочкою ОСОБА_4, що померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року і визнати за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, право приватної власності на ? частину квартири у Соборному районі за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3, що померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року, яка є спадкоємицею, що фактично прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав за законом після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Таким чином обставини заяви про встановлення юридичного факту (родинних відносин) і визнання права власності на спадкове майно по закону знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання, доведені, а тому заява обгрунтована і підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 18, 1216, 1218, 1261, 1266 ЦК України, ст. 3 Сімейного кодексу України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268, 293, 315, 319 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Встановити юридичний факт про те, що ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року, є рідною дочкою ОСОБА_4, що померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Визнати за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, право приватної власності на ? частину квартири у Соборному районі за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3, що померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року, яка є спадкоємицею, що фактично прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав за законом після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 10 жовтня 2018 року.

Суддя -