РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

17.12.2018 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді - Ванівського Ю.М.

при секретарі Школьніковій К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в якій уточнивши вимоги просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України в Польщу неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 до Польщі на період осінніх канікул в школі з 25.10.2018 до 18.11.2018 року.

Обґрунтовує свої вимоги тим, що від шлюбу з ОСОБА_2, розірваним на підставі рішення Франківського районного суду м.Львова від 26.10.2012, має доньку: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. З відповідачем проживає окремо, при цьому останній від виконання батьківських обов'язків самоусунувся, з дитиною не спілкується, участі у вихованні не приймає. Має намір забезпечити повноцінний відпочинок та оздоровлення доньки, розвиток її світогляду і з цією метою поїхати у Польщу. На неодноразові звернення до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дочки відповіді немає. Оскільки, відповідач не дає дозволу на виїзд доньки за межі України, який жодним чином не порушує права батька на участь у вихованні дитини, змушена звернутися до суду з цього приводу.

В судове засідання позивач не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, між тим ОСОБА_1 подала заяву про здійснення розгляду справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного вирішення справи.

Відповідач відзив не подав, в судове засідання черговий раз не з'явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив, що в силу частини першої статті 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи завдання судочинства, поширення закріпленого в п.1 ч.2 ст. 223 ЦПК України загального правила про відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання учасника справи, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини.

За приписами ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

За таких обставин, керуючись практикою Європейського суду з прав людини, що розумність тривалості провадження має оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмету розгляду для заявника (рішення у справі «Писатюк проти України»), відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи на підставі наявних доказів.

Перевіривши доводи позовної заяви, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності в межах позовних вимог, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч.2 ст.154 Сімейного кодексу України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини.

Статтею 155 Сімейного кодексу України, передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У відповідності до положень ст.ст. 7, 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснитися всупереч інтересам дитини.

Другим принципом Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (IXV) Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй від 20.11.1959 року, встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності.

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Судом встановлено сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.10.2006 до 26.10.2012 року.

Від шлюбу мають малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюб розірвано на підставі рішення Франківського районного суду м.Львова від 26.10.2012.

Також, до матеріалів справи долучена копія листа позивача до відповідача із проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України до Польщі, та підтвердженням про його направлення 01.03.2018, який залишився без належного реагування.

Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Вимогами ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Питання виховання дитини за вимогами ст. 157 СК України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до вимог ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересування по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правилами перетинання державного кордону громадянами України визначено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які досягли 16 - річного віку здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України осіб, уповноважених одним з батьків з нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Тобто виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Оскільки, у позивача виникли складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що суду при розгляді даної справи не представлено жодних обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої доньки за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог, що відповідатиме інтересам дитини та сприятиме її розвитку фізично, розумово, морально, духовно та соціально.

З огляду на викладені обставини, слід надати позивачу дозвіл на виїзд за межі України з донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 з 25.12.2018 до 25.01.2019 року до Республіки Польща.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З наведених міркувань та керуючись ст.ст.4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 79, 141, 263-265, 282, 289 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

позов задовольнити.

надати дозвіл ОСОБА_1 на тимчасовий виїзд за межі України в Польщу неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 до Польщі на період осінніх канікул в школі з 25.12.2018 до 25.01.2019 року.

Стягнути ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2) 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. сплаченого судового збору.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст. ст. 284-285 ЦПК України.

Якщо відповідачу, повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, він має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Роз'яснити, що учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду через Франківський районний суд м. Львова.

Суддя Ванівський Ю.М.