ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 0907/2-208/2011

провадження № 61-9330св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2011 року, ухвалене у складі судді Горейко М. Д., та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів Максюти І. О., Горблянського Я. Д., Матківського Р. Й.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2009 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось із позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 369К від 28 листопада 2007 року, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 24 800 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16,00 процентів річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27 листопада 2012 року.

Вказувало, що у зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 14 квітня 2009 року мав заборгованість у сумі 23 375,14 доларів США.

За таких обставин просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 369К від 28 листопада 2007 року у сумі 23 375,14 доларів США звернути стягнення автомобіль марки Mersedes-Benz S320, 1999 року випуску, номер кузова(шасі) НОМЕР_2, номерний знак НОМЕР_1.

У серпні 2010 року представник позивача змінив позовні вимоги та просив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором № 369К від 28 листопада 2007 року у сумі 27 648,56 доларів США.

В обґрунтування заяви зазначено, що зобов'язання за вказаним кредитним договором забезпечено порукою відповідно до договору поруки № 369К від 28 листопада 2007 року, укладеного з поручителем ОСОБА_5

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2011 року позов задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 369К від 28 листопада 2007 року у розмірі 218 313, 02 грн, що відповідно до службового розпорядження Національного банку України (далі - НБУ) еквівалентно 27 648,56 доларам США, 1700 грн судового збору і 30 грн витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 має заборгованість за кредитним договором, яка утворилася в результаті несвоєчасної сплати щомісячних платежів за кредитом, а ОСОБА_5 є поручителем за зобов'язанням ОСОБА_4, тому, відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), несе солідарну відповідальність разом із позичальником.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалено нове рішення, яким стягнено з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 270 доларів США, що еквівалентно 37 269,12 грн.

Стягнено солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 23 378, 56 доларів США, що еквівалентно 184 597, 11 грн.

Стягнено з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір по 895 грн з кожного.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що у випадку пред'явлення вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання певної частини основного зобов'язання у вигляді періодичних платежів, порука припиняється зі спливом строку пред'явлення вимоги до поручителя, який вираховується по кожному платежу окремо. Поручитель відповідає за зобов'язаннями позичальника у межах шестимісячного строку до дня пред'явлення вимоги до нього та до закінчення строку зобов'язання.

Тому апеляційний суд дійшов до висновку, що з відповідача ОСОБА_5 не підлягають стягненню періодичні щомісячні платежі з квітня по вересень 2009 року, а він є солідарним боржником разом з позичальником лише з жовтня 2009 року.

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 подав касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до нього.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк, звернувшись із позовом до ОСОБА_4 у квітні 2009 року, фактично пред'явив вимогу про повне дострокове виконання зобов'язання, тому відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання. Внаслідок чого повинен був пред'явити вимогу до поручителя протягом шести місяців з дня пред'явлення вимоги. Вимоги до поручителя банк пред'явив у серпні 2010 року, тому в силу частини четвертої статті 559 ЦК України порука є припиненою.

Вказував, що суд помилково застосував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 4 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16, оскільки у вказаній справі кредитор пред'явив позов до боржника і поручителя у зв'язку із закінченням строку дії договору, а у даному випадку позивачем пред'явлено позов про дострокове стягнення заборгованості за договором кредиту у зв'язку із порушенням боржником зобов'язання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 22 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 28 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 369К, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 24 800 доларів США та зобов'язався повернути кредит до 27 листопада 2012 року. Пунктом 4.1 кредитного договору встановлено розмір процентів за користування кредитними коштами, який становить 16 процентів річних. При порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту пунктом 4.3 договору визначено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 32 процентів річних від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

Згідно з пунктом 4.2 кредитного договору позичальник зобов'язався повертати кредитні кошти, проценти та винагороди за користування коштами щомісячно, вносячи їх відповідно до графіку погашення кожного місяця.

Також судами встановлено, що ОСОБА_4 систематично порушував строки сплати кредиту та процентів за користування кредитними коштами.

Згідно з пунктом 6.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань зі сплати процентів за користування кредитом, позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення пеню у розмірі 0,2 процентів від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який виплачується пеня.

Відповідно до пункту 6.6 договору при порушенні позичальником будь-якого з грошових зобов'язань, передбачених договором, більше ніж на 120 днів, банк звертається до суду, а позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн +5 процентів від суми позову.

Пунктом 2.3.3 кредитного договору визначено, що банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати процентів за час фактичного користування кредитом, пені і штрафних санкцій при виникненні простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами чи іншими зобов'язаннями за цим договором.

Судами встановлено, що у зв'язку із порушенням ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором станом на 26 липня 2010 року його заборгованість становить 27 648,56 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 218 313,02 грн, яка складається із залишку заборгованості за кредитом у сумі 14 529,60 доларів США, нарахованих процентів у сумі 38,92 доларів США, простроченого кредиту у сумі 6 851,11 доларів США, прострочених процентів у сумі 4 797,17 доларів США та пені у сумі 1 431,76 доларів США.

Також суди встановили, що з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору № 369К від 28 листопада 2007 року, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 28 листопада 2007 року укладено договір поруки № 369К, відповідно до умов якого останній зобов'язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за несвоєчасне виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 611 ЦК України визначено правові наслідки порушення зобов'язання, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка.

Згідно зі статтею 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_4 повинен був сплачувати кредит щомісячно у строки, зазначені у графіку (10, 11 або 12 число кожного місяця) по 610 доларів США, включаючи тіло та проценти за користування кредитом. Останній платіж ним здійснено 3 березня 2009 року, тому позивачу стало відомо про порушення його права з 11 квітня 2009 року.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги).

Зважаючи на вказане, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, суд дійшов висновку, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

Внаслідок пред'явлення позову до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави у травні 2009 року банк на підставі статті 1050 ЦК України фактично змінив строк виконання зобов'язання та зумовив визначення моменту початку перебігу строку, у межах якого зобов'язаний був звернутись із позовом до поручителя.

Вимогу до поручителя ОСОБА_5 банк пред'явив у серпні 2010 року, тобто з пропуском шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, тому порука є припиненою.

Суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення частини четвертої статті 559 ЦК України, у зв'язку з чим дійшли необґрунтованого висновку про те, що відповідач ОСОБА_5 є солідарним боржником із позичальником, оскільки строк, визначений вказаною статтею, є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються і жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки кредитор вчиняти не вправі.

Враховуючи викладене, касаційний суд приходить до висновку про скасування рішень судів попередніх інстанцій в частині позовних вимог до поручителя і ухвалення нового судового рішення в цій частині.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (стаття 412 ЦПК України).

Відповідно до вимог частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині вимог до поручителя підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Оскільки судові рішення оскаржуються лише в частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості, то відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК України законність судових рішень, ухвалених у іншій частині, касаційний суд не перевіряє.

Частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що касаційний суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову в частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості, рішення апеляційного суду в частині стягнення з ОСОБА_5 судового збору підлягає скасуванню.

Сума понесених АТ КБ «ПриватБанк» судових витрат підлягає стягненню з ОСОБА_4 у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині розподілу судових витрат необхідно змінити шляхом збільшення суми стягнених з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судових витрат з 865 грн до 1 730 грн.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи викладене, з АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню понесені ОСОБА_5 судові витрати - судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 401,44 грн та судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 619,77 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2011 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості відмовити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судового збору скасувати.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2016 року в частині розподілу судових витрат змінити, збільшити розмір судових витрат, стягнених з ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», з 865 грн до 1 730 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_5 сплачений судовий збір у розмірі 5 021,21 грн.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик