Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 759/6678/16-ц

провадження № 61-19006св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником - ОСОБА_2, на рішення Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І., від 22 березня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк»), про визнання права власності на банківський вклад.

Позовна заява мотивована тим, що 02 жовтня 2014 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір відступлення прав вимоги (цесії), за умовами якого останній (Цедент) відступив, а він (Цесіонарій) прийняв (набув) право вимоги на належні Цедентові кошти за договором банківського вкладу «Новорічний подарунок «VІР» у національній валюті України від 24 грудня 2013 року на суму 150 501 грн та за договором банківського вкладу «З любов'ю, VAB «Тринадцяти місячний» у національній валюті України від 26 лютого 2014 року на суму 2 000 грн, що були укладені між ОСОБА_3 та ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Станом на 27 квітня 2016 року відповідач не визнав за ним права власності на вклад.

Постановою правління Національного банку України від 20 листопада 2014 № 733 ПАТ «ВіЕйБі Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних, а у подальшому розпочато процедуру ліквідації банку, що не дозволяє йому реалізувати права на вклади, у тому числі право на отримання гарантованої суми відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на вклади з набуттям статусу вкладника у розумінні пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва у складі судді Сенька М. Ф. від 26 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на грошові вклади за договором банківського вкладу «Новорічний подарунок «VIP» у національній валюті України від 24 грудня 2013 року та за договором банківського вкладу «З любов'ю, VAB«Тринадцяти місячний» у національній валюті України від 26 лютого 2014 року, що були укладені між ОСОБА_3 та ПАТ «ВіЕйБі Банк», у порядку відступлення права вимоги відповідно до договору про відступлення прав вимоги (цесії), укладеного 02 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, у тому числі і права вкладника, передбачені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що позивач на законних підставах (договір цесії) набув право на спірні вклади, проте реалізувати свої права шляхом пред'явлення вимоги про виплату гарантованої суми за вкладами у порядку Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»не може, через безпідставні заперечення відповідача.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2017 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 липня 2016 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, виходив із того, що при зверненні до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності позивачем обрано не правильний спосіб захисту свого порушеного права.

Також позивачем на виконання вимог статті 60 ЦПК України 2004 року не надано доказів щодо повідомлення ПАТ «ВіЕйБі Банк» про заміну кредитора.

У квітні 2017 рокуОСОБА_1 в особі представника - ОСОБА_2, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду не ґрунтується на належних та допустимих доказах, суд керувався одними доказами та не брав до уваги інші, що свідчить про неповне з'ясування обставин справи.

Суд апеляційної інстанції також визначив, що ним обрано не вірний спосіб захисту порушеного права, встановлений статтею 16 ЦК України, втім обмежився лише констатацією цього факту, не вказавши які права були порушені, чим не дотримався вимог пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі».

Крім того, заміна кредитора у зобов'язанні за договором банківського вкладу, укладеним між відповідачем та банком, була здійснена відповідно до положень, визначених статтями 512-517 ЦК України, тому він отримав всі права вкладника за договорами банківського вкладу.

Отже, суд апеляційної інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно не дослідив наявні у справі докази і не надав їм належну оцінку, не правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення, порушивши норми процесуального та матеріального права.

У червні 2017 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Також зазначило, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_3 було повернуто гарантовану суму у розмірі 200 000 грн.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_3 укладено договори банківських вкладів «Новорічний VIP» від 24 грудня 2013 року та «З любов'ю VAB! «Тринадцяти місячний» від 26 лютого 2014 року, за умовами яких ОСОБА_3 на депозит банку покладено 150 501 грн та 2 000 грн відповідно (а.с. 7-10).

02 жовтня 2014 року між 02 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір відступлення прав вимоги (цесії), за умовами якого останній (Цедент) відступив, а позивач (Цесіонарій) прийняв (набув) право вимоги на належні Цедентові кошти за договором банківського вкладу «Новорічний подарунок «VІР» у національній валюті України від 24 грудня 2013 року на суму 150 501 грн та за договором банківського вкладу «З любов'ю, VAB «Тринадцяти місячний» у національній валюті України від 26 лютого 2014 року на суму 2 000 грн, що були укладені між ОСОБА_3 та ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до положень статей 526, 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки за допомогою платіжної банківської картки).

Зі змісту позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що позивач не звертався до банку з вимогою видачі грошових коштів з метою реалізації свого права за договором цесії, а лише повідомив банк про укладання договору про відступлення права вимоги.

Крім того, у своїх запереченнях на касаційну скаргуПАТ «ВіЕйБі Банк» зазначив, що ОСОБА_3 у передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» термін звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» з вимогою щодо включення до акцептованого реєстру вимог кредиторів банку на кошти, що перевищують гарантовану суму. Вимога внесена до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Фондом гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_3 було повернуто гарантовану суму у розмірі 200 000 грн.

Таким чином, висновки апеляційного суду про те, що відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на банківські вклади є обґрунтованими і відповідають нормам матеріального права, відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, наданим суду доказам дана належна правова оцінка.

При цьому колегія суддів також зазначає, що право на укладення договору відступлення права вимоги між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ніхто не оспорює, як і перехід права вимоги до позивача за договором банківського вкладу. У договірних зобов'язаннях вирішується питання виконання договору та стягнення грошових коштів, а не визнання права власності на право стягнення коштів. У зв'язку з наведеним вказані посилання касаційної скарги є безпідставними.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником - ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк