Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2018 року смт. Магдалинівка

Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді - Кошлі А.О.,

за участі:

секретаря судового засідання - Бондар О.В.,

законного представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом законного представника ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди внаслідок злочину,-

ВСТАНОВИВ:

05 вересня 2018 року до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява законного представника ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_3 до ОСОБА_4, в якій позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 15.11.2018 року просить сягнути з відповідача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди спричиненої злочином в розмірі 40633,66 грн. та моральної шкоди в розмір 10000 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 28.05.2010 року близько 18:00 год. по вул. Кірова, 134 смт. Магдалинівка, ОСОБА_4 на належному йому автомобілі здійснив наїзд на ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в результаті чого неповнолітньому ОСОБА_3 були заподіяні тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких, як небезпечні для здоров'я. Вироком Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 30.12.2011 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчинені злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, стягнуто з останнього на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, суму 19558,25 грн. та моральну шкоду - 50 000 грн. Окрім того, рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 25.10.2012 року у справі № 432/1528/12 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду завдану злочином у розмірі 103 927, 53 грн. У зв'язку з отриманими тілесними ушкодженнями неповнолітній ОСОБА_3, незважаючи на той факт, що злочин відносно нього відбувся 28.05.2010 року до теперішнього часу потребує постійного лікування, у зв'язку з чим родина постійно несе матеріальні витрати на лікування. З урахуванням вимог ст.ст. 1187, 1199 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача матеріальну та моральну шкоду.

В судовому засіданні законний представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити повністю.

Представник відповідача позовні вимоги визнала частково, а саме на суму документально підтверджених витрат пов'язаних з лікуванням неповнолітнього ОСОБА_3, вимоги в частині стягнення моральної шкоди є безпідставними, оскільки моральна шкода з відповідача вже стягувалась раніше. Окрім того акцентувала увагу на матеріальному положенні відповідача, який перебуває на утримані дружини та єдиним джерелом його доходів є пенсія, з якої стягуються грошові кошти на виконання рішення рішень суду. Окрім того, зазначила, що обставини щодо ухилення відповідача від сплати грошових коштів не відповідають дійсності, від надання матеріальної допомоги не відмовлявся, ним добровільно надавалась матеріальна допомога, що підтверджується відповідними розписками, проте на суму 15 000 грн. відсутні розписка. Вказані обставини просила врахувати при розгляді справи.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження сері НОМЕР_3.

Частиною 1 статті 59 ЦПК України визначено, що права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Вироком Магдалинівського районного суду від 30.12.2011 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчинені злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за фактом здійснення наїзду на малолітнього ОСОБА_3 28.05.2010 року. Цим же вироком стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди суму 19 558,25 грн., а рахунок відшкодування моральної шкоди суму 50000 грн. Ухвалою апеляційного суду від 22.03.2012 року вирок суду змінено в частині призначеного покарання, звільнено засудженого від покарання з випробовуванням, в іншій частині вирок залишено без змін.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 25.12.2012 року у справі № 423/1528/12 позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто з відповідача на її користь, в рахунок відшкодування шкоди завданої внаслідок злочину в розмірі 103 927, 53 грн.

Частинами 4, 6 статті 82 ЦПК України регламентовано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином обставини щодо причетності відповідача до спричинення ушкоджень здоров'ю малолітньому ОСОБА_3, яке мало місце 28.05.2010 року не є спірним у цій справі.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частинами 1, 3 статті 1195 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.

Згідно ч. 1 ст. 1199 ЦК України У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я малолітньої особи фізична або юридична особа, яка завдала цієї шкоди, зобов'язана відшкодувати витрати на її лікування, протезування, постійний догляд, посилене харчування тощо.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Долученими до матеріалів справи письмовими доказами, зокрема даними медичних документів (епікризи, виписки з амбулаторних карт) підтверджується факт проходження лікування ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок отриманої 28.05.2010 травми. Відображена динаміка лікування хворого, рекомендації по лікуванню, ліки та профілактика. Лікування має систематичний характер, що свідчить про тяжкість отриманої травми та необхідності значного часу для відновлення стану здоров'я.

Також до матеріалів справи надано відомості з управління соціального захисту населення, з яких вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку та являється отримувачем державної соціальної допомоги дітям-інвалідам з 26.10.2010 року. Розмір допомоги з 31.10.2018 року складає 1016,40 грн.

Також маються відомості з Магдалинівського ВДВС, відповідно до яких у відділі перебуває зведене виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 суми боргу в розмірі 223 485,78 грн. Боржником за виконавчим документом самостійно сплачено 900 грн., станом на 14.12.2018 року з пенсії боржника на користь ОСОБА_5 утримано грошову суму в розмірі 33512,48 грн. Також, 13.05.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про передачу стягувачу в рахунок погашення боргу нереалізоване майно боржника ОСОБА_4 (торгівельний павільйон по АДРЕСА_1), в рахунок погашення боргу за ціною 11 808,00 грн.

ОСОБА_4 з 01.10.2016 р. встановлена 3 група інвалідності, отримує пенсію в розмірі 1452,00 грн., з якої щомісячно здійснюється відрахування в рахунок заборгованості по виконавчому провадженні в розмірі 580,80 грн.

У зв'язку з проходженням лікування родиною ОСОБА_5, витрачались грошові кошти, зокрема на придбання ліків згідно рекомендацій лікарів та супутні товари. Документально підтвердженими витратами безпосередньо пов'язаними з лікуванням судом визнаються витрати на суму 36 785, 62 грн., вказані витрати підтверджені документально та відображені у відповідних чеках, долучених до матеріалів справи.

Оскільки матеріалами справи підтверджено, та учасниками справи не заперечується причинно-наслідковий зв'язок несення позивачем витрат на лікування сина за фактом отримання травм 28.05.2010 року, такі витрати повинні бути відшкодовані заподіювачем шкоди (відповідачем).

Позовні вимоги в частині відшкодування витрат на транспорт (автобусні квитки, пальне) судом вважають недоведеними, оскільки позивачем не обґрунтовано їх причинний зв'язок з подією, яка мала місце 28.05.2010 року, не надано доказів маршрутів руху за якими витрачалось пальне, яким транспортом здійснювався рух, коли та куди. Не надано доказів на підтвердження наявності у позивача відповідного автомобільного транспорту. Придбання пального та автобусних квитків не може вважатись прямими витратами, пов'язаними саме з лікуванням. Тому в їх стягнення слід відмовити.

Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Окрім того, ч. 5 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки вироком суду від 30.12.2011 року з відповідача стягнуто моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., відсутні підстави для повторного стягнення моральної шкоди з відповідача. Суд зазначає, що моральна шкода є особливим видом відповідальності її заподіювача, особа, якій заподіяна моральна шкода не обмежена у праві визначення розміру такої шкоди (її матеріального виразу), вказане є лише суб'єктивним вираженням грошовій чи іншої форма відшкодування отриманих страждань (фізичних, психологічних, моральних тощо), водночас законодавець визначає одноразовість її стягнення, тому повторне пред'явлення до стягнення моральної шкоди з тих правовідносин, в яких таку шкоду вже було стягнуто не ґрунтується на законі.

Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відомості про надання відповідачем добровільно матеріальної допомоги, зокрема на суму 24 000 грн. 01.07.2010 року, 5000 грн. 05.11.2010 року є свідченням добровільності позиції відповідача та не має відношення до вказаної справи, оскільки були зроблені до винесення вироку суду від 30.12.2011 року, про їх здійснення відображено в самому вироку від 30.12.2011 року.

Посилання про надання грошової допомоги в розмір 15000 грн. також не беруться судом до уваги, оскільки вони не стосуються відшкодування матеріальної шкоди пов'язаної з лікуванням ОСОБА_3 починаючи з жовтня 2012 року та до цього часу. Допитані свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 показали, що були очевидцями передачі родиною відповідача родині ОСОБА_3 грошових коштів влітку 2010 року, проте який їх розмір був не відомо, вказане відбулося ще до винесення вироку по справі, а тому відношення до цієї справи не має. Окрім того, показання свідків на підтвердження факту передачі грошових коштів, в силу вимог ст. 1051 ЦК України не можуть братись судом до уваги, оскільки не підтверджені письмовою розпискою. Враховуючи викладене підстави для зменшення понесених позивачем витрат пов'язаних з лікуванням сина не встановлено.

Сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 200, 209, 212-215, 259, 264, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву законного представника ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди внаслідок злочину - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, рнокпп НОМЕР_1, АДРЕСА_2) на користь законного представника неповнолітнього ОСОБА_3 - ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2, АДРЕСА_3) грошові кошти в розмір 36 785, 62 грн. (тридцять шість тисяч сімсот вісімдесят п'ять гривень 62 коп.) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди заподіяної внаслідок злочину.

В іншій частині вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, рнокпп НОМЕР_1, АДРЕСА_2) на користь держави суму судового збору в розмірі 704,80 грн.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 26 грудня 2018 р.

Суддя А.О. Кошля