Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 215/341/15-ц

провадження № 61-8607св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариства комерційний банк «ПриватБанк»,

представники відповідача: Мусійченко Данило Леонідович, Лопатнікова Аліна Вадимівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Соколан Н. О.,

Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що21 червня 2012 року між нею та

ПАТ КБ «ПриватБанк»був укладений договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт, 3 міс.» в іноземній валюті, процентна ставка становила 8,5 % річних, строком до 21 вересня 2012 року.

Відповідно до договору вона передала, а банк прийняв на депозитний рахунок грошові кошти в сумі 8 500 доларів США на умовах договору, вказане також підтверджується платіжним дорученням на внесення готівки від 21 червня

2012 року.

Також, згідно із пунктом 2 договору ПАТ КБ «ПриватБанк» був зобов'язаний на її вимогу повернути банківський вклад і суму нарахованих процентів (пункт 1) за період користування банком, у день, наступний за останнім днем строку депозиту.

Зазначала, що 17 березня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на її вимогу мав би повернути відповідну суму депозиту разом із сумою нарахованих за користування ним процентів. Однак після спливу строку договору вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою про повернення суми депозиту та нарахованих за користування ним процентів, але їй було відмовлено у поверненні вказаних грошових коштів.

Вказувала на те, що ліквідація банком свого відділення не є наслідком для припинення договірних відносин між ним і вкладником, а також не знімає з банку відповідальності за невиконання взятих зобов'язань за договором.

Посилалась на те, що додаткова угода від 17 листопада 2014 року є нікчемною відповідно до статті 1058 ЦК України та частини другої статті 1060 ЦК України на підставі того, що вказана угода є фактом шахрайства, оскільки відсотки за договором банківського вкладу становлять не 13 %, а лише 5 %, а також те, що вона не отримала виплати процентів в листопаді та грудні.

Отже, ПАТ КБ «ПриватБанк» не було здійснено повернення їй депозиту разом із сумою нарахованих за користування ним процентів, банк продовжував користуватися грошовими коштами у розмірі 9 742 доларів США, що буливнесені як депозит.

Оскільки банк, всупереч її волі, продовжує користування депозитом, то мають застосовуватися положення депозитного договору, зокрема у визначенні річної відсоткової ставки на суму депозиту. Відповідно до пункту 4 договору розмір процентної ставки становив13 % річних.

За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на свою користь суму депозиту у розмірі 8 552,17 доларів США - тіло депозиту та 548 доларів США процентів річних за користування коштами, з розрахунку 8,5 % річних за договором банківського вкладу «Стандарт, 3 мес.» за 9 місяців неотримання відсотків, а всього - 9 100,17 доларів США.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2016 року у складі судді Мельника Ю. П. позов

ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу у розмірі 8 552,17 доларів США та

548 доларів США процентів річних за користування коштами, а всього -

9 100,17 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк», всупереч волі ОСОБА_1, продовжувало користування депозитом, а додаткова угода від 17 листопада 2014 року є нікчемною відповідно до статті 1058 ЦК України та частини другої статті 1060 ЦК України, й вона є фактом шахрайства, оскільки відсотки за договором банківського вкладу становлять не 13 % річних, а лише

5 % річних, а також те, що вона не отримала виплати процентів в листопаді та грудні.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня

2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції суперечать матеріалам справи, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» виконувало умови додаткової угоди від 17 листопада 2014 року до договору банківського вкладу, відповідно до якої зазначено про надання ОСОБА_1карти для нарахування процентів за спірним договором та вказано про перерахування кожного місяця суми процентів. Вказаною угодою встановлено, що строк вкладу продовжується на п'ять років до 17 листопада 2019 року, ОСОБА_1 зобов'язувалась не пред'являти до банку вимоги про повернення вкладу до зазначеної дати, відсоткова ставка становить 5 % річних (а.с. 10). Тому вважав, що відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1

У касаційнійскарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду є незаконним, необґрунтованим та ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Посилалась на те, що апеляційний суд вийшов за межі вимог апеляційної скарги, зокрема у скарзі немає жодного посилання на додаткову угоду. Зазначала про те, що додаткова угода від 17 листопада 2014 року до указаного договору банківського вкладу є недійсною.

У грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення від ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому банк посилався на те, що касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року є необґрунтованою. ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначало про те, що вимога про визнання додаткової угоди від 17 листопада 2014 року недійсною у вказаній справі ОСОБА_1 не заявлялась. Крім того, вважало, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження укладення договору банківського вкладу від 21 червня 2012 року та внесення коштів на рахунок в сумі 8 500 доларів США.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 21 червня 2012 року ОСОБА_1 подала до

ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву від 21 червня 2012 року про оформлення вкладу «Стандарт, 3 міс.» в іноземній валюті, в якій було зазначено номер особистого рахунку щодо вкладу НОМЕР_1 та номер рахунку/карти для зарахування 8,5 % річних за вкладом НОМЕР_2.

Згідно платіжного доручення від 21 червня 2012 року на особистий рахунок банком було одержано 8 500 доларів США, де платником зазначено

ОСОБА_1

Відповідно до довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 06 травня 2014 року

ОСОБА_1 має два відкритих рахунки, на яких знаходяться кошти в доларах США станом на 06 травня 2014 року в сумі 8 552,17 доларів США та

8,27 доларів США.

Відповідно до додаткової угоди до вказаного вкладу від 17 листопада 2014 року, укладеної між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 надано картки для нарахування процентів за спірним вкладом та вказано про перерахування кожного місяця суми процентів. Цією ж угодою встановлено, що строк вкладу продовжується до 17 листопада 2019 року, позивач зобов'язується не пред'являти вимоги про повернення вкладу до вказаної дати, відсоткова ставка становить 5 % річних (а.с. 10).

Згідно із частинами першою, третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із частиною п'ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями частини першої статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Згідно із частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада

2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» надано роз'яснення, що статтями 215, 216 ЦК України передбачається, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та інтереси якої порушено вчиненням правочину. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд повинен дати оцінку таким доводам позивача. Як вбачається зі змісту частини п'ятої статті 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Відповідно до статей 525, 629 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання та обов'язок виконання договору сторонами.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» виконуються умови додаткової угоди від 17 листопада 2014 року до договору вкладу від 21 червня 2012 року, відповідно до якої зазначено про надання ОСОБА_1 карти для нарахування процентів за спірним договором та вказано про перерахування кожного місяця суми процентів. Вказаною угодою встановлено, що строк вкладу продовжується до 17 листопада 2019 року та позивачка не зобов'язується пред'являти вимоги про повернення вкладу до зазначеної дати, відсоткова ставка становить 5 % річних (пункт 2). При цьому питання про визнання вказаної додаткової угоди недійсною ОСОБА_1 не заявлялось. Тобто умови договору не передбачають права дострокового повернення депозиту і це відповідає свободі договору (статті 3, 627 ЦК України).

Посилання касаційної скарги ОСОБА_1 на те, що апеляційний суд вийшов за межі вимог апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» є безпідставними, оскільки відповідно до положень частини третьої статті 303 ЦПК України

2004 року апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Доводи касаційної скаргивисновки суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта