Дунаєвецький районний суд Хмельницької області
Справа № 674/1344/18
Провадження № 2/674/676/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2018 року м.Дунаївці

Дунаєвецький районний суд

Хмельницької області

в складі: головуючого - судді Шклярука В. М.

за участю секретаря судового засідання Проценко Л. В.

представника позивача-відповідача ОСОБА_1

відповідача-позивача ОСОБА_2

представника відповідача-позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дунаївці, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком та виселення її із нього та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком та виселення її із нього, мотивуючи тим, що вона є власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями в АДРЕСА_1, який належить їй на підставі договору купівлі-продажу. Після придбання вказаного будинку їй стало відомо, що у ньому зареєстрований та проживає колишній член сім'ї продавця - відповідач ОСОБА_2 Її доводи про втрату ним права користування житловим будинком та вимоги виселитись ігнорує, а тому звертається до суду з вказаним позовом та просить усунути їй перешкоди в користуванні житлом шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування належним їй житловим будинком та виселення останнього із нього.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу на підтвердження чого суду вказав, що вважає, що договір купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_1, де він проживає, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є фіктивним, а тому його слід визнати недійсним з моменту вчинення.

Так, ОСОБА_2 суду вказав, що більше 33 років проживає у будинку батьків своєї дружини в АДРЕСА_1, у якому зареєстрований як член сім'ї. За цей час своєю працею та своїми коштами добудував значну частину будинку, побудував ряд господарських споруд, в результаті чого вартість домоволодіння значно зросла в ціні. Натомість, його дружина ОСОБА_5 стала власником домоволодіння лише у 2009 році. Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 19.10.2017 року шлюб між ними було розірвано, і тому не маючи законною підстави для його виселення зі спірного будинку, ОСОБА_5 скористалася надуманою та штучно створеною підставою, як укладення договору купівлі-продажу будинку з іншою особою та в подальшому ініціювала подання первісного позову до суду. А тому вважає, що укладений договір є фіктивним та вчиненим сторонами без наміру створення правових наслідків, крім того при укладенні договору було занижено дійсну вартість об'єкта відчуження, а тому просить визнати договір купівлі-продажу житлового будинку недійсним з моменту укладення.

Представник позивачки-відповідачки ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та усунути ОСОБА_4 перешкоди в користуванні житлом шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування належним позивачці житловим будинком та виселення відповідача із нього, оскільки вказане майно належить ОСОБА_4 на законних підставах, оскільки придбала домоволодіння в АДРЕСА_1, уклавши договір купівлі-продажу.

Проти задоволення зустрічного позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні за недоведеністю та безпідставністю, адже вважає, що твердження позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про те, що укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу житлового будинку є фіктивним, оскільки сторони, укладаючи його, не мали наміру створити юридичні наслідки, не заслуговують на увагу. Так, за оспорюваним договором наступили реальні правові наслідки - перехід права власності на домоволодіння в АДРЕСА_1 від продавця ОСОБА_5 до покупця ОСОБА_4 з моменту державної реєстрації нотаріусом цього права, що підтверджується наданим самим же представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 витягом із Державного реєстру речових прав н нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Таким чином, зустрічний позов є необґрунтованим, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_4, укладаючи договір купівлі-продажу, бажали та досягли бажаного для них юридичного наслідку, яким є перехід права власності на будинок від продавця до покупця.

На викладені обставини позивачка-відповідачка ОСОБА_4 також посилається у відзиві на зустрічний позов, який був направлений нею до суду.

Відповідач-позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком та виселення її із нього, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов, у якому представник відповідача-позивача ОСОБА_3 вказав, що позовні вимоги викладені ОСОБА_4 у первісному позову зачіпають права та інтереси його довірителя ОСОБА_2, як члена сім'ї власника житлового будинку в АДРЕСА_1, оскільки він іншого житла не має і виселятись йому немає куди.

Також вказує, що позивачка ОСОБА_4 не навела і не підтвердила доказами своє бажання реально користуватись придбаним житловим будинком, оскільки з моменту купівлі останнього продовжує проживати за місцем свого постійного проживання - в АДРЕСА_2, у придбаному будинку не зареєструвалась.

А тому, ОСОБА_2 заперечує проти первісного позовові та просить відмовити у його задоволенні.

Крім того, відповідач-позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити з підстав, які викладеними у зустрічній позовній заяві.

Відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_5 у судове засідання не з'явилась, однак її представник ОСОБА_6 направила до суду відзив на зустрічний позов, у якому посилалась на ті ж обставини, що були викладені у відзиві ОСОБА_4, та вказала, що твердження ОСОБА_2 про те, що договір купівлі-продажу будинку в АДРЕСА_1, укладений між нею та ОСОБА_4, є фіктивним, не слід приймати до уваги, оскільки за цим договором наступили реальні правові наслідки, зокрема перехід права власності на будинок від ОСОБА_5 до ОСОБА_4 з моменту державної реєстрації нотаріусом цього права.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 24 липня 2018 року між ОСОБА_5, як продавцем, та ОСОБА_4, як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дунаєвецького районного нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за №660.

З преамбули договору купівлі-продажу слідує, що сторони уклали його, діючи добровільно та попередньо ознайомились з вимогами чинного законодавства України щодо недійсності правочинів.

За договором купівлі-продажу, продавець продала та передає у власність покупцю майно житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями в АДРЕСА_1, а покупець купила та приймає у власність вказане майно.

Зазначений будинок належить продавцю - ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Договір купівлі-продажу підписаний продавцем та покупцем в присутності приватного нотаріуса, який встановив особи сторін та перевірила їх дієздатність, а також належність житлового будинку продавцю, про що зазначено у договорі.

Як слідує з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №131966498 від 24 липня 2018 року, проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_4 на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями в АДРЕСА_1.

Таким чином, ОСОБА_4 є власником зазначеного домоволодіння.

Відповідно до домової книги для прописки громадян у будинку в АДРЕСА_1, власником якого є ОСОБА_4, зареєстровані: ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Також судом встановлено, що 04 травня 1985 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб, який в подальшому було розірвано,що підтверджується рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2017року.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно статті 319 ЦК України вказані права здійснюються власником на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї, що є підставою для їх виселення з такого жилого приміщення.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є ні власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями в АДРЕСА_1, ні членом сім'ї позивачки ОСОБА_4 - власника цього будинку, а тому він втратив право користування вказаним житлом і підлягають виселенню з будинку без надання іншого житла.

При цьому суд враховує, що згідно частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, при ухваленні рішення суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 05 листопада 2014 року (справа № 6-158цс14), де зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У п.33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" судам роз'яснено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Крім того, суд не приймає до уваги твердження ОСОБА_2 про те, що позивачка ОСОБА_4 не проживає та не зареєстрована у спірному будинку, а проживає за іншою адресою, оскільки закон не обмежує особу у кількості об'єктів нерухомості,що можуть належати їй на праві власності, та не зобов'язує особу реєструвати місце проживання при купівлі житлового будинку.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 спільним побутом з власником спірного житлового будинку не пов'язаний, а тому за таких обставин право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 ст.406 ЦК України.

Доводи позивача за первісним позовом ОСОБА_4 про те, що наявність зареєстрованого місця проживання відповідача в її житловому будинку порушує її права та інтереси як власника, є обґрунтованими, оскільки в такому випадку позивачка позбавлена в повній мірі реалізувати свої права щодо можливості використання належного їй майна.

Відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 суду не надано доказів того, що він витрачав особисті кошти на здійснення добудов до будинку, який раніше належав на праві власності його колишній дружині ОСОБА_5, оскільки сам факт перебування у шлюбі не свідчить про створення спільного майна подружжя.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачка ОСОБА_4 є законним власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями в АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, і тому має право вимагати усунення перешкод в користуванні ним, а тому її позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог статті 203 ЦК України, якою встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має учинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В обґрунтування вимог за зустрічним позовом щодо недійсності укладеного договору купівлі-продажу, відповідач-позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 посилаються на те, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам чинного законодавства щодо визначення дійсної ринкової вартості об'єкта нерухомості, який підлягає відчуженню, та є фіктивним, оскільки вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків

Разом з тим, як слідує з наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 липня 2018 року висновок про вартість відчужуваного майна проведеного оцінювачем ПП Брокерський торговий дім «Поділля» ОСОБА_9, вартість будинку станом на 03 квітня 2018 року визначена у розмірі 150378 грн.

Вказаний висновок у судовому порядку недійсним не визнано, з ним сторони договору купівлі-продажу погодилися, про що свідчить підписаний сторонами текст самого договору, а тому підстав для його врахування при вирішенні спору суд не вбачає.

Посилання у зустрічному позові на те, що укладення договору купівлі-продажу було здійснено сторонами без наміру створення правових наслідків не заслуговують на увагу, оскільки суперечать тексту договору купівлі-продажу, підписаного самими сторонами ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_10 суду вказав, що проживає у одному селі з ОСОБА_2, і йому відомо, що останній проживає в одному будинку зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_5 та її матір'ю ОСОБА_8, однак йому не відомо,хто зареєстрований в будинку. Підтвердив, що ОСОБА_2 дійсно проживає в цьому будинку тривалий час, добудовував його, перекривав, копав криницю.

Свідок ОСОБА_11 суду вказав, що проживає по сусідству з ОСОБА_2, знає його сім'ю протягом тривалого часу, і йому відомо, що останній проживає в одному будинку зі своєю колишньою дружиною та тещею, про те, що будинок проданий не знав, про інших осіб, які проживають у цьому будинку йому також не відомо.

Як встановлено частиною першою статті 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 78,79,80,81 ЦПК України встановлені вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів.

Суд визнає, що відповідачем-позивачем ОСОБА_2 та його представником ОСОБА_12не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували ту обставину, що договір купівлі-продажу житлового будинку був вчинений сторонами сторонами без наміру створення правових наслідків.

Тим більше, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не є стороною оспорюваного договору, ніяким чином не довів, що він претендує на спірний будинок, а тому його твердження щодо здійснення правочину без наміру створення правових наслідків є необґрунтованими.

Враховуючи наведене, суд не вбачає будь-яких порушень при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку, оскільки вказаний договір посвідчений з дотриманням вимог чинного законодавства України, підстави для визнання його недійсним у суду відсутні.

Також будь-яких доказів того, що оспорюваним договором купівлі-продажу було незаконно відчужено домоволодіння в АДРЕСА_1, унаслідок чого були порушені права позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2, останній суду не надав.

А тому, розглянувши заявлені зустрічні позовні вимоги, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 посилався як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову у зв'язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком та виселення її із нього, та вважає, що у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними договору купівлі-продажу слід відмовити, враховуючи ненадання позивачем доказів для підтвердження позову.

Відповідно до ч.1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, однак позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_4 не наполягає на стягненні судових витрат з відповідача, що зазначила у позовній заяві, а тому витрати на її користь стягненню не підлягають.

Оскільки у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено то судові витрати на його користь також не підлягають стягненню.

Керуючись ст. ст.13, 76, 81, 263-265, 286 ЦПК України, ст.ст. 16, 202, 203, 215, 319, 391, 405 ЦК України,

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком та виселення її із нього задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_4 в користуванні житлом шляхом визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування будинком в АДРЕСА_1 та виселення його із вказаного будинку.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду через Дунаєвецький районний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони:

позивач-відповідач - ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_1);

відповідач-позивач - ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2);

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_3).

Дата складання повного судового рішення 26 грудня 2018 року.

Головуючий:/підпис/

Згідно з оригіналом:

Голова Дунаєвецького районного суду В. М. Шклярук