Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 2027/13637/12-ц

провадження № 61-42874св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 20 червня 2017 року у складі судді Сиротникова Р. Є. та постанову апеляційного суду Харківської області від 10 липня 2018 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М.. Котелевець А. В., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, у якому просив виділити в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та визначити порядок користування земельною ділянкою.

ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та просив виділити в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та визначити порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою.

ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_8 та просила виділити в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та визначити порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 13 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 листопада 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2016 року, вищевказані позови задоволено частково.

Виділено в натурі ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_11 певні приміщення у житловому будинку АДРЕСА_1, а також надвірні будівлі відповідно до їх ідеальних часток у праві власності, та визначено порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою.

У березні 2017 року ОСОБА_6 звернулась до суду із заявою про перегляд рішення Московського районного суду міста Харкова від 13 липня 2015 року за нововиявленими обставинами, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Посилалась на те, що 21 лютого 2017 року з листа архівного відділу Харківської міської ради їй стало відомо, що рішення про об'єднання двох окремих домоволодінь АДРЕСА_1 в одне домоволодіння АДРЕСА_1 шляхом їх перенумерації на збереженні в архівному відділі не виявлено, а відтак, вважає, не існує і технічного паспорту на вказане домоволодіння. Суду були надані документи, зокрема, технічний паспорт та реєстрація місця проживання, які є сфальсифікованими, що потягло за собою ухвалення незаконного судового рішення.

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 20 червня 2017 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду Харківської області від 10 липня 2018 року, у задоволенні заяви ОСОБА_6 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що заявником не наведено нововиявлених обставин, які б давали підстави скасувати рішення суду, а обставини, на які вона посилається у заяві, не є нововиявленими у розумінні статті 361 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подачі заяви).

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що предметом заявлених позовів були вимоги щодо поділу житлового будинку АДРЕСА_1 та визначення порядку користування земельною ділянкою за вказаною адресою.

Звертаючись до суду з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, ОСОБА_6 зазначала, що 21 лютого 2017 року з листа архівного відділу Харківської міської ради їй стало відомо, що в документах виконавчого комітету Харківської міської ради за період із 2000 року до 2012 року рішення про об'єднання двох окремих, самостійних домоволодінь АДРЕСА_1 в загальний будинок АДРЕСА_1 шляхом перенумерації домоволодінь, не виявлено.

Вважала ці обставини нововиявленими і такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні рішення Московського районного суду міста Харкова від 13 липня 2015 року.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) свідчить, що нововиявленими обставинами є обставини, які: існували на час розгляду справи, не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; є істотними для розгляду справи, тобто належать до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі). Обставини, які вважаються нововиявленими, повинні одночасно відповідати цим вимогам.

Аналогічні норми містяться й у статті 423 чинного ЦПК України.

Нововиявленими обставинами за своєю юридичною суттю є фактичні дані, що у встановленому порядку спростовують факти, які були покладені в основу судового рішення.

Для вирішення питання про наявність підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, необхідно розрізняти поняття нововиявленої обставини (як факту) і нового доказу (як підтвердження факту).

Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися судом у процесі розгляду справи.

Постановляючи оскаржувані ухвали, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що підстав для задоволення заяви ОСОБА_6 про перегляд рішення Московського районного суду міста Харкова від 13 липня 2015 року за нововиявленими обставинами немає.

Матеріали інвентаризаційної справи вищевказаного об'єкта нерухомості, які містять копії правовстановлюючих документів із нумерацією № № 36а та 36б на вулиці Іскринській у місті Харкові, були предметом дослідження під час проведення будівельно-технічної експертизи у справі, а також суду першої інстанції під час розгляду справи.

Суди, встановивши, що заявник не підтвердила фальсифікації наданих під час розгляду справи технічного паспорту та реєстрації місця проживання, правильно виходили з того, що обставини, на які вона посилається у заяві, зокрема, лист архівного відділу Харківської міської ради не можуть розцінюватися як нововиявлені обставини у розумінні статті 361 ЦПК України, оскільки не є істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення. Згаданий вище лист архівного відділу є новим доказом, а не доказом, який підтверджує нововиявлені обставини.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (P0N0MARY0V v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв'язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, від 18 листопада 2004 року).

Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання особи, яка подала касаційну скаргу, на порушення норм процесуального права при розгляді справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не є такими, що призвели до ухвалення незаконного рішення та відповідно не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін ухвали Московського районного суду міста Харкова від 20 червня 2017 року та постанови апеляційного суду Харківської області від 10 липня 2018 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 20 червня 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 10 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат