Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 720/1573/17

провадження № 61-37176св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2017 року у складі судді Ляху Г. О. та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 03 травня 2018 року у складі колегії суддів: Височанської Н. К., Одинака О. О., Яремка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення та зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні житлом.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_4 є власницею 2/5 частин квартири, яка розташована на АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 є власницею 1/5 частини зазначеної кватири. Власником інших 2/5 частин квартири є ОСОБА_6

У 2015 році відповідач змінила ключі від спільної квартири та поселила в ній квартирантів, не дає користуватися спільною квартирою, у зв'язку з чим вони позбавлені можливості користуватися жилим приміщенням, в яких залишились їх речі. Позивачі просили суд усунути створені ним перешкоди в користуванні житлом шляхом їх вселення та зобов'язати відповідача не чинити перешкоди в користуванні квартирою.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2018 року позов задоволено. Судом усунуто ОСОБА_4, ОСОБА_5 перешкоди у користуванні власним житлом шляхом їх вселення в квартиру, яка розташована на АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перешкоди в користуванні квартирою, яка розташована на АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі є власниками 3/5 частин квартири, розташованої на АДРЕСА_1, а також те, що відповідач створює перешкоди у користуванні житлом, чим обмежує право позивачів щодо здійснення ними права власності на зазначену частину квартири та проживання в ній.

Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 04 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення. Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову, апеляційний суд керувався тим, що висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи та узгоджується з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

ОСОБА_6, не погодившись із зазначеними рішеннями судів, у червні 2018 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, провадження по справі закрити.

Касаційна скарга ОСОБА_6 обґрунтовувалась доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права. Заявник зазначив, що позивачі у квартирі не проживають та не беруть участі в її утриманні. Також, на переконання заявника, суд не мав права вселяти їх в квартиру без зазначення конкретного майна (кімнат), в які вони мають бути вселені. ОСОБА_6 ставить під сумнів правомірність видачі позивачам свідоцтва про право власності на нерухоме майно, у зв'язку з чим нею поданий до суду позов про скасування розпорядження органу приватизації і свідоцтва про право власності позивачів на нерухоме майно. Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_5 та ОСОБА_8 це одна й та ж сама особа.

У поданому відзиві позивачі просили касаційну скаргу залишити без задоволення з огляду на її необґрунтованість та безпідставність.

Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02 серпня 2004 року № 4324160 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 05 вересня 2017 року № 96357576.

Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як встановлено судами, відповідач створює позивачам перешкоди у користуванні житлом, обмежуючи їх право на здійснення права власності на належні їм частини квартири та проживання в ній.

Таким чином, з огляду на норми законодавства та на встановлені обставини справи, суд касаційної інстанції вважає правильним висновки судів про задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю.

Доводи касаційної скарги про сумнівність походження свідоцтва про право власності позивачів фактично зводяться до переоцінки доказів, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Також Верховний Суд визнає необґрунтованими доводи заявника щодо наявності іншої справи за її позовом про визнання свідоцтва про право власності позивачів, оскільки на момент розгляду справи свідоцтва не були визнані недійсними.

Верховний Суд також визнає необґрунтованими доводи заявника про те, що у справі відсутні докази, що ОСОБА_5 та ОСОБА_8 є однією й тією самою особою, оскільки зазначені доводи спростовуються встановленими судами обставинами у справі.

При цьому у матеріалах справи наявна копія зустрічної позовної заяви ОСОБА_6 про визнання свідоцтва недійсними, у якій відповідачем зазначено саме ОСОБА_5, що свідчить про те, що заявник визнає, що ОСОБА_5 і ОСОБА_8 є однією й тією самою особою.

Також Верховним судом враховано, що предметом цього спору є вимога про усунення перешкод у користуванні власністю, а не встановлення порядку користування окремими приміщеннями спільної квартири, з огляду на що доводи про те, що суд не мав права вселяти позивачів у квартиру без зазначення конкретного майна (кімнат), в які вони мають бути вселені, є необґрунтованими.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 03 травня 2018 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 03 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик