Постанова

Іменем України

11 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 756/12852/16-ц

провадження № 61-17946св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року у складі судді Васалатія К. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2017 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Немировської О. В.,

Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал банк»), третя особа - ОСОБА_5, про визнання договору поруки припиненим.

Позовна заява мотивована тим, що 07 березня 2008 року між

ОСОБА_5 та ПАТ «Універсал Банк» укладено кредитний договір

№ СL 22543 про надання кредитних коштів.

В якості забезпечення виконань за кредитним договором між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4 07 березня 2008 року укладено договір поруки

№ СLUS 22543.

Договір поруки є припиненим з підстав, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України, оскільки банк пропустив строк на звернення з позовом до поручителя як солідарного боржника.

Позивач просив суд визнати договір поруки від 07 березня 2008 року № СL 22543 припиненим.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав передбачених частиною четвертою статі 559 ЦК України для визнання поруки припиненою.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 лютого

2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

29 червня 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від

28 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для визнання договору поруки припиненим згідно частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки під час розгляду справи № 2-450/11 Косівським районним судом Івано-Франківської області не досліджувалися обставини щодо припинення поруки, так як ОСОБА_4 не був присутнім при проголошенні рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14 листопада

2011 року в судовому засіданні.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07 березня 2008 року між

ОСОБА_5 та ПАТ «Універсал Банк» укладено кредитний договір

№ СL 22543 про надання кредитних коштів.

В якості забезпечення виконань за кредитним договором між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4 07 березня 2008 року укладено договір поруки

№ СLUS 22543.

У зв'язку з порушенням позичальником основного договору, 14 травня

2010 року ПАТ «Універсал Банк» звернулося до Косівського районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до ОСОБА_5,

ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від

14 листопада 2011 року позовні вимоги задоволено та стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_5, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 07 березня 2008 року № СL 22543 в сумі 86 623, 76 грн.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов?язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов?язання не пред?явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов?язання не встановлений або встановлений моментом пред?явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред?явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до статті 14 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій) судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України.

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина друга статті 223 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій).

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від

06 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16.

Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень частини 4 статті 559 ЦК України немає. Тому висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про відмову в задоволенні позову про визнання поруки припиненою за наявності рішення суду про стягнення боргу з поручителя є правильним.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 лютого

2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська