РІШЕННЯ

іменем України

"25" липня 2018 р. Справа № 145/1295/18

Провадження № 2-о/145/112/2018

Тиврівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Кіосак Н. О.

за участю секретаря Крикливої М.С.,

представника заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Тиврів цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, -

встановив:

ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаною вище заявою, в якій вказує, що 02.07.2018 р. у м.Макіївка, Донецької області померла її мати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с.Балки, Василевського району, Запорізької області.

Факт її смерті було засвідчено свідоцтвом про смерть ДНР № 111668 від 04.07.2018 р. (актовий запис № 831 від 04.07.2018 р.), виданим на підставі лікарського свідоцтва про смерть № 182 від 02.07.2018 р. і довідки про причину смерті № 182 від 02.07.2018 р., виданого центром первинної медико-санітарної допомоги № 1 м.Макіївки Донецької області, ДНР. Її поховання здійснено в м. Макіївка, що стверджується договором-замовленням № 344/3 (2137) від 03.07.2018 р.

Отримати свідоцтво про смерть на ім'я матері ОСОБА_4, яка померла 02.07.2018 р. в м.Макіївка Донецької області, державного зразка не має можливості, оскільки органи ДРАЦС України тимчасово не здійснюють свої повноваження на тимчасово окупованій території України, зокрема в м.Макіївка Донецької області, а документи, які вона пред'являла Тиврівському районному відділу ДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області є недійсними.

Проведення державної реєстрації смерті матері заявниці не видається за можливе навіть в будь-якому органі РАЦС на території, підконтрольній українській владі, оскільки відсутній документ, який, відповідно до законодавства, підтверджує факт смерті ОСОБА_4.

Встановити факт та врегулювати дані відносини іншим шляхом неможливо, тому вона змушена звернутися до суду з заявою, оскільки від встановлення даного факту залежить отримання нею в органах ДРАЦС свідоцтва про смерть державного зразка, на підставі якого виникатимуть інші правові наслідки, повязані з смертю її матері.

Просить встановити факт, що ОСОБА_4, яка народилася, 20.10.1928 року, уродженка Василівського району, Запорізької області, громадянка України, померла 02.07.2018 року, в м.Макіївка, Донецької області.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 заяву підтримала, просить її задоволити з підстав викладених у ній.

Представник заінтересованої особи Тиврівського районного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області в судове засідання не з'явився, проте надав суду заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити без їх участі. Заперечень проти задоволення заяви немає.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши усі зібрані докази в їх сукупності, суд встановив, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла 02.07.2018 року в м. Макіївка Донецької області внаслідок "Хронічно серцево-судинної недостатності ішемічна хвороба серця атеросклеротичний кардіосклероз СН2Б", в підтвердження чому є довідка про причини смерті.

04.07.2018 року Горняцьким відділом записів актів громадянського стану м. Макіївка Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції ДНР було видано свідоцтво про смерть ОСОБА_4, відповідно до якого констатовано факт смерті особи ОСОБА_4 м.Макіївка, Донецької народної республіки.

Згідно договору-заказу № 344/3 (2137) на організацію і проведення поховання встановлено, що ОСОБА_4 03.07.2018 року було поховано ОСОБА_5, розташованого в м. Макіївка.

Заявник, будучи дочкою померлої, в підтвердження чому є свідоцтво про народження та про одруження заявниці, стверджує у заяві, що здійснити реєстрацію факту смерті ОСОБА_4 органи ДРАЦС відмовляють, оскільки акти видані на тимчасово окупованій території не мають юридичного значення на території України та не створюють юридичних наслідків.

Згідно ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Пунктом 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/2 від 18 жовтня 2000 року, передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті, зокрема є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 10б/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024.

Відповідно до статті 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року N 1085 "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення", відповідно до якого м. Макіївка віднесено до переліку населених пунктів Донецької областей, на території яких органи державної влади (у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану) тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Статтею 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, згідно практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права, зокрема у справах проти Туреччини (а саме, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого "намібійського винятку", який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи "намібійський виняток" у справі "Кіпр проти Туреччини", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи практику ЄСПЛ, яка є джерелом права в Україні, а також на основі повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх зібраних у справі доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території, суд дійшов висновку, що вимоги заявника про встановлення факту смерті його матері на тимчасово окупованій території підлягають до задоволення, оскільки іншого порядку встановлення даного факту чинним законодавством не передбачено, а від цього залежать майнові права заявника, в даному випадку спір про право відсутній.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 3, 4, 5, 9, 10, 12, 13, 76, 81, 89, 258, 263, 264, 265, 293, 294, 315-319 ЦПК України,

вирішив:

Заяву задоволити.

Встановити факт, що ОСОБА_3, яка народилася 20.10.1928 року, уродженка с. Балки Василівського району Запорізької області, громадянка України, померла 02.07.2018 року в м. Макіївка Донецької області.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Тиврівський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду виготовлений 25.07.2018 року.

Суддя:ОСОБА_6