Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 757/48463/16-ц

провадження № 61-22890св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - прокуратура Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до прокуратури Київської області про стягнення на його користь завданої відповідачем моральної шкоди, що полягає у неефективному, з порушенням розумних строків проведенню досудового розслідування кримінального провадження № 0000314 від 19 вересня 2014 року, яку він оцінює в розмірі 25 000,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що слідчими у кримінальному провадженні

№ 0000314 від 19 вересня 2014 року неодноразово виносились постанови про закриття кримінального провадження, які в подальшому були скасовані ухвалами слідчих суддів. Рішення прокуратури Київської області за наслідками перевірки його неодноразових звернень розглядались з порушенням встановлених КПК України процесуальних строків та носили формальний характер. В результаті вказаних протиправних дій відповідача ОСОБА_4 завдано моральної шкоди, що виразилася у позбавленні його права на проведення повноцінного досудового розслідування щодо фактів вчинення проти нього кримінального правопорушення та порушення його конституційних прав і свобод.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2017 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що саме з вини відповідача йому заподіяно моральну шкоду, а також позивачем не доведено в належний спосіб наявності такої шкоди.

Постановою апеляційного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

26 березня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Апеляційного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

У травні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

07 червня 2018 року прокуратура Київської області через засоби потового зв'язку подала до Верховного Суду відзив, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_4 Відхилити, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2017 року та постанова Апеляційного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року залишити без змін.

Cтаттею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувана постанова Апеляційного суду міста Києва від 22 лютого

2018 року постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Судами встановлено, що вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2014 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 187, пунктами 6, 12, 13 частини другої статті 115 КК України та призначено покарання за сукупністю злочинів до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, що є його особистою власністю.

01 липня 2014 року ОСОБА_4 звернувся із заявою щодо вчинення стосовно нього злочину працівником міліції ОСОБА_5, який при затриманні його вчиняв насильство та змусив написати явку з повинною.

ОСОБА_4 було відмовлено у внесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань зазначених відомостей.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від

10 вересня 2014 року задоволено скаргу ОСОБА_4 та зобов'язано внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 365 КК України.

Прокуратурою Київської області на виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10 вересня 2014 року було відкрито кримінальне провадження № 0000314 від 19 вересня

2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статі 365 КК України.

Постановою старшого слідчого другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області Бордюга А. В. від 28 грудня 2015 року закрито кримінальне провадження № 0000314 від 19 вересня 2014 року.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 28 липня 2015 року скасовано постанову старшого слідчого СВ управління прокуратури Київської області Бордюга А. В. від 25 травня 2015 року про закриття кримінального провадження № 0000314 від 19 вересня 2014 року.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22 лютого 2016 року скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, постанову старшого слідчого другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області Бордюга А. В. від 28 грудня 2015 року скасовано, продовжено проведення досудового розслідування.

За заявою ОСОБА_4 прокуратурою Київської області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000314 від 19 вересня 2014 року за фактом вчинення співробітником міліції ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 365 КК України.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової чи службової особи органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною республікою Крим або органом місцевого самоврядування, незалежно від вини цієї особи.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 просив стягнути з прокуратури Київської області, моральну шкоду в розмірі 25 000,00 грн за неправомірні рішення та зволікання, які спричинили йому моральні страждання, в ході розслідування кримінального провадження

№ 0000314 від 19 вересня 2014 року.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що йому завдано моральної шкоди незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю службових осіб прокуратури Київської області, при цьому посилань на правові підстави своїх позовних вимог він не робить.

Скасування постанов про відмову у порушенні кримінальної справи та про закриття провадження у справі не свідчать про протиправність дій працівників прокуратури, оскільки вони діяли в межах своїх процесуальних повноважень. Дані дії не свідчать про наявність їх вини та завдання цим шкоди позивачу, дії або бездіяльність працівників прокуратури не є неправомірними в розумінні закону.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до оцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Апеляційного суду міста Києва від 22 лютого

2018 року, якою залишено без змін рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2017 року, - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року, якою залишено без змін рішення Печерського районного суду міста Києва

від 23 травня 2017 року, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська