Єдиний унікальний номер 448/519/18
Провадження № 2/448/633/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
05.12.2018 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:
головуючого - судді Кічака Ю.В.
за участю секретаря судового засідання Шегинської Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Мостиська справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділ у справах дітей Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька,
Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей за кордон без згоди батька, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з відповідачем по справі вона перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Франківського районного суду м.Львова від 26.12.2012 року. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Стверджує, що діти проживають із нею та перебувають на її утриманні, на підставі рішення Франківського районного суду м.Львова від 26.01.206р. з відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання дітей та у такого наявна заборгованість по сплаті аліментів. Відповідач з часу розірвання шлюбу участі у вихованні та догляді за дітьми не бере, такий самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків.
Вказує, що з 28.11.2015р. перебуває у шлюбі з іншим чоловіком - ОСОБА_5, який є громадянином Грузії, та у 2016 році разом з дітьми переїхала до чоловіка в Грузію.
Зазначає, що попередньо відповідач ОСОБА_2 надавав їй дозвіл на виїзд дітей за кордон терміном на 1 рік з 10.08.2015р. по 10.08.2016р., однак на даний час такий не реагує на будь-які її звернення та не погоджується повторно дати відповідний дозвіл.
З огляду на наведене, зокрема те, що термін дії дозволу закінчився 10.08.2016р., вона та діти не виявили бажання змінювати громадянства України, просить суд постановити рішення, яким надати їй дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей (ОСОБА_3 та ОСОБА_4) за межі України до країни Грузія без згоди та супроводу батька, - відповідача ОСОБА_2, до досягнення дітьми 16 років.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, подала до суду клопотання про слухання справи за її відсутності за наявними у справі матеріалами, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у судове засідання не з'явився без поважних причин, клопотань про відкладення або про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Як вбачається із матеріалів справи судова повістка відповідачу надсилалась рекомендованим листом з повідомленням за адресою місця його проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку та повернулася до суду із поштовою відміткою про причину повернення «за закінченням терміну зберігання». Відомості про будь-яку іншу адресу місця проживання чи перебування відповідача чи про його офіційну електронну адресу в матеріалах справи відсутні. Заяв про зміну місця проживання чи перебування від відповідача не надходило. Крім того, відповідач ОСОБА_2 викликався до суду через оголошення на офіційному сайті судової влади України. Тому на підставі статей 128, 131 ЦПК України суд вважає, що судова повістка відповідачу доставлена і він належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.
Представник третьої особи - Відділу у справах дітей Франківської районної адміністрації Львівської міської ради скерував на адресу суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування.
Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, і час і місце судового розгляду, про причини неявки суду не повідомив, а також враховуючи те, що позивач не заперечувала проти заочного вирішення справи, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності сторін, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.
Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. свобод чи інтересів.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітніх дітей - дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копіями свідоцтв про народження.
Згідно рішення Франківського районного суду м.Львова від 26.12.2012р., шлюб між сторонами розірвано.
Рішення Франківського районного суду м.Львова від 26.01.2016р., ухвалено стягувати з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Із довідки Мостиського РВ ДВ ГТУЮ у Львівській області про розрахунок заборгованості по аліментах від 01.02.2018р. вбачається, що згідно виконавчого листа №465/7810/15-ц, виданого 26.01.2016р. Франківським районним судом м.Львова відповідачу ОСОБА_2 станом на 01.02.2018р. всього нараховано аліментів на загальну суму 50 894, 34 грн., ним сплачено 36 153,89 грн., заборгованість боржника ОСОБА_2 станом на 01.02.2018р. становила 14 740, 45 грн.

Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Крім цього, ст.ст. 3, 18 вищезгаданої Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

За ст.1 СК України, одним із завдань цього Кодексу є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Так, п.3 ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995р. №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України".

У відповідності до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Пунктом 4 вищевказаних правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Крім того, за змістом п.4 Правил перетинання державного кордону, виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду).

Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону.

Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто, зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Таким чином, діючим законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

У контексті наведеного, за судовим дозволом такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі.

Внаслідок наведеного, чинним законодавством України передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини (дітей) за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, із зазначенням конкретного місця перебування дитини (дітей) у такий часовий проміжок, а не ймовірні, не визначені у датах виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній, конкретно визначеній державі. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Аналогічна правова позиція висловлена Вищим Спеціалізованим судом України у своїх рішення №6-33303ск15 від 16.03.2016, №235/139/16-ц від 12 квітня 2017 року (дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном)

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак позивачем ОСОБА_1 не надано, а судом не здобуто жодних належних та допустимих доказів, щодо відмови відповідача ОСОБА_2 надати дозвіл на виїзд за кордон дітей чи створенні перешкод у їх виїзді за межі України.

З огляду на вищенаведене та враховуючи те, що позивач просить суд надати дозвіл не разового характеру - на конкретний виїзд, з визначенням його початку і закінчення, а дозвіл на виїзд дітей за межі України на майбутнє на постійні виїзди - аж до досягнення дітьми 16 років, що фактично позбавить батька дітей можливості брати участь у їх вихованні та особисто спілкуватися з ними, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

В обґрунтування позовних вимог позивач також покликалась на наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів. Суд вважає за доцільне роз'яснити позивачу, що у відповідності до вимог ст.157 Сімейного Кодексу України наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтверджена довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, є підставою для самостійного вирішення тим із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 81, 133, 141, 258, 259,265, 280-284 ЦПК України,-

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділ у справах дітей Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька - відмовити.

Судові витрати залишити за ОСОБА_1

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, відповідно до вимог ст.284 ЦПК України.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим кодексом, через Мостиський районний суд Львівської області до Львівського апеляційного суду. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку, встановленому цим кодексом, через Мостиський районний суд Львівської області до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, уродженка м.Львів, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2, уродженець та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

Третя особа - Відділ у справах дітей Франківської районної адміністрації Львівської міської ради - місцезнаходження: 79044, м.Львів, вул.Генерала Чупринки, 85.

Суддя Ю.В.Кічак

Рішення набрало законної сили «___» ______________ 20 р.

Суддя Ю.В.Кічак