Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 350/1194/16-ц

провадження № 61-12003св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_12

відповідачі: ОСОБА_5, Небилівська сільська рада Рожнятівського району Івано-Франківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2017 року у складі судді Бейка А. М. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2017 року у складі колегії суддів: Мелінишин Г. П., Беркій О. Ю., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Небилівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області про визнання права власності на спадкове майно.

Позов мотивовано тим, що він є спадкоємцем за заповітом від 12 березня 2003 року після смерті матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, після чого відкрилась спадщина на будинковолодіння, що знаходиться в с. Небилів Рожнятівського району по АДРЕСА_1. На момент смерті матері він проживав разом з нею, а тому прийняв спадщину, вступивши у фактичне володіння спадковим майном. Рожнятівською державною нотаріальною конторою йому було відмовлено у оформленні спадкових прав у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

За таких обставин ОСОБА_4 просив суд визнати за ним право власності на вказане будинковолодіння.

У жовтні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до Небилівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області, ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що відповідно до записів книги відсутніх з 1986 року по 1996 рік, які зроблені на підставі погосподарських книг, за ОСОБА_5 зареєстрований житловий будинок, який розташований на земельній ділянці, площею 0,03 га в с. Небилів по АДРЕСА_1, Рожнятівського району, Івано-Франківської області. З метою оформлення права власності на цей будинок йому необхідно подати в реєстраційну службу документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований цей будинок. За відсутності такого документа, а також враховуючи перешкоджання ОСОБА_4 проведення технічної інвентаризації спірного будинку, позивач за зустрічним позовом просив суд визнати за ним право власності на вказаний будинок.

Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 13 жовтня 2016 року позови ОСОБА_4 та ОСОБА_5 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності в цілому на будинковолодіння інвентаризаційною вартістю 624 667 грн, що знаходиться по вул. АДРЕСА_1 Рожнятівського району, Івано-Франківської області.

У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що власником домоволодіння по вул. Ольги АДРЕСА_1 до складу якого входили два житлових будинки та господарські споруди, була ОСОБА_6 Після її смерті позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом та прийняв спадщину, а відтак, за ним слід визнати право на спадкове майно померлої ОСОБА_6 Натомість ОСОБА_5 не має будь-якого права на частку вказаного майна, зокрема житловий будинок 1920 року побудови та господарські споруди, оскільки як працездатний член колгоспного двору втратив право на частку в майні колгоспного двору, у зв'язку з тим, що він не брав участі у веденні спільного господарства двору більше трьох років, виїхавши на інше постійне місце проживання у 1976 році.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у зв'язку із вибуттям 10 березня 1976 року на постійне місце проживання в іншу країну ОСОБА_5 втратив право на частку у майні колгоспного двору, оскільки більше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову та часткове задоволення позову ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що по вул. АДРЕСА_1 в с. Небилів Рожнятівського району Івано-Франківської області знаходяться два домоволодіння, право на які має він, а також ОСОБА_4 Судовим рішенням у іншій справі встановлено, що за ОСОБА_5, як власником, зареєстровано житловий будинок 1920 року побудови, про що зроблено відповідний запис в книзі відсутніх. Задовольняючи позов ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на спадкове домоволодіння, яке належало його матері, суд помилково включив в спадкову масу домоволодіння, належне ОСОБА_5 Крім того, суд безпідставно визнав за ОСОБА_4 право власності на три гаражі та комору, які ним самочинно прибудовані до житлового будинку ОСОБА_5 без відповідних дозволів.

Відзив на касаційну скаргу сторони не подали.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пунктів розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Встановлено, що спірне домоволодіння АДРЕСА_1 в с. Небилів Рожнятівського району Івано-Франківської області відповідно до технічного паспорту від 20 липня 2016 року має загальну інвентаризаційну вартість у розмірі 624 667 грн і складається з: житлового будинку 1940 року побудови з прибудовою і тамбуром площею 99,6 кв.м, житлового будинку 1920 року побудови, площею 60,9 кв.м, літньої кухні з прибудовою 1986 року побудови площею 40,5 кв.м, двох стаєнь, двох стодол, двох сараїв, трьох гаражів, комори, вбиральні, криниці, металевих воріт, штахетних воріт, огорожі з металопрофілю, з металевої сітки та залізобетонних плит (а.с. 45-48).

Право власності або інше речове право у передбаченому законом порядку на це майно не зареєстроване у Державному реєстрі прав. На нерухоме майно.

Відповідно до довідки Небилівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області № 1047 від 19 липня 2016 року, виданої на підставі записів погосподарської книги НОМЕР_1 за 2006-2010 роки, ОСОБА_6 була власником житлового будинку, 1940 року забудови (а.с. 9).

Із даних погосподарських книг Небилівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області за 1950, 1955-1957, 1958-1960, 1961-1963, 1964-1966, 1967-1969, 1971-1973, 1974-1976, 1977-1979, 1980-1982 роки встановлено, що будинок та сарай, які знаходяться по вул. АДРЕСА_1 збудований у 1946 році. Господарство відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», його головою був ОСОБА_7, після смерті якого у 1980 року головою стала ОСОБА_6 З 01 січня 1974 року суспільна група господарства змінилась із «колгоспного двору» на «робітничий двір» (а.с. 185-208).

Аналогічні дані містять і погосподарські книги за 1983-1985, 1986-1990, 1991-1995, 1996-2000, 2001-2005, 2009-2010, 2011-2015 роки. При цьому з 1996 року рік побудови будинку вказано 1940, загальну площу - 100 кв.м (а.с. 209-218).

19 березня 2003 року ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробила заповідальне розпорядження, відповідно до якого житловий будинок, господарські споруди та все своє майно заповіла ОСОБА_4 (а.с.15).

02 березня 2013 року померла ОСОБА_6, в зв'язку із чим відкрилася спадщина на належне їй майно, і ОСОБА_4 у передбаченому законом порядку звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, що мотивована відсутністю правовстановлюючого документа щодо належності майна спадкодавцеві (а.с.12).

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суди визнали за ним право власності на усе домоволодіння АДРЕСА_1 в с. Небилів Рожнятівського району Івано-Франківської області.

Однак такий висновок не ґрунтується на матеріалах справи і вимогах закону.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Отже, ОСОБА_4 мав право на спадкове майно, що належало його матері - будинок 1940 року з господарськими будівлями.

Згідно з вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Як вбачається із даних погосподарської книги Небилівської сільської ради за 1961-1963 роки в господарстві ОСОБА_8, яка є головою двору, крім неї також проживали ОСОБА_9 (онука), ОСОБА_9 (онук) та ОСОБА_5 (зять). Вказане господарство відносилося до суспільної групи «колгоспний двір». У власності господарства перебували житловий будинок 1920 року будівництва, стайня 1918 року будівництва.

В подальшому у 1964 році вказане господарство поділилось на два господарства. Зокрема, при поділі двору вийшли ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11, суспільна група - «колгоспний двір».

Згідно записів погосподарських книг за 1967-1969, 1971-1973, 1974-1976, 1977-1979, 1980-1982 роки за господарствами ОСОБА_8 та ОСОБА_5 рахується по 1/2 частині житлового будинку 1920 року будівництва. Суспільна група вказаних господарств не змінювалась.

Разом з тим, в погосподарських книгах с. Небилів за 1977-1979, 1980-1982, 1983-1985 роки містяться дані про те, що ОСОБА_5 разом із сім'єю виїхав на проживання до Естонської РСР.

Також як вбачається із даних погосподарської книги за 1980-1982 роки у зв'язку із смертю 23 березня 1982 року ОСОБА_8 особистий рахунок її господарства було закрито (а.с.157-158).

Відповідно до записів погосподарської книги за 1983-1985 роки у власності колгоспного двору господарства ОСОБА_5 знаходиться 1/2 частина житлового будинку 1920 року будівництва загальною площею 48 кв.м. При цьому співвласником будинку зазначено ОСОБА_6 - дочку померлої ОСОБА_8

За даними книги відсутніх в с. Небилів з 1986 року до 1996 року ОСОБА_5, що проживав в Естонській PCP, належав житловий будинок 1920 року будівництва (50 % зносу) на підставі заповіту (а.с. 37).

Агалізуючи вказані дані, колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять даних, а позивачем ОСОБА_4 в порядку статті 60 ЦПК України 2004 року не доведено, що ОСОБА_6 набула у власність будинок 1920 року побудови, після вибуття ОСОБА_5 разом із родиною до іншої країни. А тому висновок судів про те, що ОСОБА_4 має право на спадкування цього нерухомого майна є передчасним.

Відповідно до статті 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. При цьому за змістом частини другої статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

За змістом статті 126 ЦК УРСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в пункті 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

До введення в дію Закону України «Про власність» частка майна померлого члена колгоспного двору з майна колгоспного двору не виділялась. Майно колгоспного двору спадкувалось тільки в разі смерті останнього члену колгоспного двору. Такий порядок спадкування поширювався на випадки припинення колгоспного двору з цих підстав до 01 липня 1990 року.

Отже, висновок судів про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5 у зв'язку із його вибуттям 10 березня 1976 року на постійне місце проживання в іншу країну та втратою права на частку у майні колгоспного двору є безпідставним, оскільки після цього вибуття інші члени колгоспного двору не порушували питання про визнання його втратившим право на частку в майні двору.

Суд першої інстанції у порушення статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року на зазначені положення закону уваги не звернув; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; належним чином не перевірив доводів ОСОБА_5 й не надав їм належної правової оцінки, дійшовши передчасних висновків про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4 та безпідставність позовних вимог ОСОБА_5

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, на вказані порушення вимог закону уваги не звернув.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суди не виконали своїх обов'язків, визначених законом, судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 414, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2017 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта