Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 653/3404/17

провадження № 61-36436св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 20 грудня 2017 року у складі судді Шарко Н. А. та постанову апеляційного суду Херсонської області від 11 квітня 2018 року у складі суддів: Приходько Л. А., Бездрабко В. О., Кузнєцова О. А.,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення спадкоємця від права на спадкування.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати ОСОБА_7, після смерті якої відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1. Крім нього, спадкоємцем померлої є її онука - ОСОБА_6 (за правом представлення). Будучи повнолітньою та працездатною, відповідач свідомо ухилялась від обов'язку з утримання бабусі, не виявляла бажання її відвідувати та не цікавилась станом здоров'я, не зважаючи на те, що остання перебувала у безпорадному стані і потребувала сторонньої допомоги.

Посилаючись на зазначене та указуючи, що він самостійно здійснював за нею догляд та у повному обсязі забезпечував її лікування, позивач просив суд усунути ОСОБА_6 від права на спадкування в порядку статті 1224 ЦК України.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 20 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано суду належних, достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували, що померла ОСОБА_7 зверталась до відповідача ОСОБА_6 з проханням здійснити за нею догляд або надати конкретну допомогу, на що остання їй у цьому відмовила. Також, позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що догляду з його боку було недостатньо і спадкодавець потребувала допомоги від інших осіб, зокрема від відповідача, і остання відмовляла у цьому, тобто ухилялась від надання допомоги спадкодавцю. У зв'язку з цим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для усунення її від права на спадкування, передбачених частиною 5 статті 1224 ЦК України.

Постановою апеляційного суду Херсонської області від 11 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 20 грудня 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно застосував положення статей 1224, 1261, 1266 ЦК України, надавши належну правову оцінку доказам, які подані сторонами, та обґрунтовано виходив із недоведеності факту умисного ухилення відповідачем від виконання обов'язку по утриманню спадкодавця. Доводи апеляційної скарги не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого у справі рішення.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги до ОСОБА_6

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що суди при вирішенні справи дійшли помилкового висновку про те, що відповідач не ухилялась від надання допомоги своїй бабусі, не надали оцінки протиправним діям безпосереднього спадкоємця першої черги померлої - ОСОБА_8 (батька відповідача, замість якого остання вступила в спадщину), зокрема, щодо вчинення ним крадіжки. Суди обмежились лише перевіркою доказів відсутності умислу відповідача у наданні допомоги спадкодавцю, яка потребувала стороннього догляду.

Крім того, на думку скаржника, суд першої інстанції порушив норми процесуального права та відкрив провадження у цивільній справі з порушенням правил підсудності, оскільки спір про усунення від права на спадкування підлягає розгляду за зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_6, а саме - в Якимівському районному суді Запорізької області. Зазначав, що на вказані обставини він посилався під час розгляду апеляційної скарги.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

За положеннями статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суди установили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_7

Після її смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1.

Спадкоємцями першої черги за законом відповідно до вимог статті 1261 ЦК України є діти спадкодавця, а саме - сини ОСОБА_4 (позивач у справі) та ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, до смерті спадкодавця.

Відповідач ОСОБА_6 є рідною донькою ОСОБА_8

25 серпня 2016 року державним нотаріусом Генічеської державної нотаріальної контори Бернацькою Н. Г. було заведено спадкову справу.

Із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (за правом представлення).

Також судами встановлено, що померла ОСОБА_7 проживала одна у квартирі АДРЕСА_1

Через похилий вік, тяжку хворобу вона перебувала в безпорадному стані та потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування.

Відповідач ОСОБА_6 постійно проживає у АДРЕСА_3

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до частини другої статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (спадкування за правом представлення).

Відповідно до вимог частини п'ятої статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту вказаної норми закону та з урахуванням роз'яснень, наданих судам у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п'ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п'ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Тобто, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно застосував вказані норми матеріального та процесуального права, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами, що є його процесуальним обов'язком, що відповідач ОСОБА_6. свідомо ухилялася від надання допомоги спадкодавцю, а також, що спадкодавець ОСОБА_7 потребувала допомоги від ОСОБА_6, що могло бути підставою для усунення її від права на спадкування.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків не спростовують.

Крім того, доводи скаржника про те, що суд першої інстанції відкрив провадження у справі із порушенням правил підсудності є необґрунтованими з огляду на наступне.

В позовній заяві ОСОБА_4 просить усунути ОСОБА_6 від права на спадкування нерухомого майна, а саме - квартириАДРЕСА_2.

Відповідно до частини першої статті 114 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент звернення з позовом до суду) позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна.

У пунктах 41, 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» № 3 від 01 березня 2013 року, роз'яснено, що перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Враховуючи, що в складі спадщини є нерухоме майно, яке знаходиться у місті Генічеську Херсонської області, і спір виник з приводу такого майна, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відкриття провадження у даній справі.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з наведеним касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 20 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Херсонської області від 11 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв