Постанова

Іменем України

1 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 441/838/15-ц

провадження № 61-34857 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

треті особи: Городоцький районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, служба у справах дітей Городоцької районної державної адміністрації Львівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на постанову апеляційного суду Львівської області від 2 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Городоцький районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, служба у справах дітей Городоцької районної державної адміністрації Львівської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Позовна заява мотивована тим, що 30 жовтня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_3 укладено договір відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 100 тис. доларів США, зі сплатою 12,5 % річних, терміном до 30 жовтня 2017 року.

30 жовтня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором відновлювальної кредитної лінії між банком та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, зареєстрований у реєстрі № 616, за умовами якого іпотекодавець передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, що належить їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 3 жовтня 2002 року.

30 жовтня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором відновлювальної кредитної лінії між банком та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, зареєстрований у реєстрі № 618, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку комплекс, який складається з цегляної майстерні, під навісу з бетонних панелей, цегляної операторної, цегляного гаражу, металевої трансформаторної, розташовані по АДРЕСА_2 що належать йому на підставі двох договорів купівлі-продажу від 11 жовтня 2004 року, від 26 жовтня 2006 року.

Заочним рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 30 грудня 2010 року, з урахуванням ухвали Городоцького районного суду Львівської області від 16 червня 2015 року про виправлення описки, що набрало законної сили, стягнуто солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії у розмірі 94 463 долари 67 центів США. Проте вказане судове рішення виконано не було.

Відповідачі взяті на себе зобов'язання належним чином не виконували, на вимоги не реагували, унаслідок чого станом на 4 червня 2015 року виникла заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії у розмірі 43 900 доларів 80 центів США, з яких: залишок несплаченого основного боргу у розмірі 40 800 доларів 99 центів США, пеня нарахована по кредиту у розмірі 2 246 доларів 67 центів США, пеня нарахована по відсотках у розмірі 412 доларів 55 центів США, 3 % річних від простроченої суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 371 долар 41 цент США та 3 % річних від простроченої суми заборгованості за відсотками по кредиту у розмірі 69 доларів 18 центів США.

З урахуванням викладеного ПАТ «Державний ощадний банк України» просило суд у рахунок погашення вищевказаної заборгованості відповідачів за договором відновлювальної кредитної лінії за двома іпотечними договорами, у реєстрі № 616 та № 618, від 30 жовтня 2007 року, звернути стягнення на предмети іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, а саме на: квартиру АДРЕСА_1, встановивши початкову ціну реалізації предмета іпотеки у розмірі 447 тис. грн, та комплекс, який складається з цегляної майстерні, під навісу з бетонних панелей, цегляної операторної, цегляного гаражу, металевої трансформаторної, розташовані по АДРЕСА_2 встановивши початкову ціну реалізації предмета іпотеки у розмірі 1 028 250 грн. Також просило висилити відповідачів з вищевказаної квартири.

Заочним рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 1 березня 2016 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії від 30 жовтня 2007 року ОСОБА_3, розмір якої станом на 4 червня 2015 року становить 43 900 доларів 80 центів США, яка складається з: залишку несплаченого основного боргу - 40 800 доларів 99 центів США; суми нарахованої пені по кредиту - 2 246 доларів 67 центів США; сума нарахованої пені по відсотках - 412 доларів 55 центів США; 3 % річних від прострочених сум заборгованості за тілом кредиту - 371 долар 41 цент США; 3 % річних від прострочених сум заборгованості за відсотками по кредиту - 69 доларів 18 центів США звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 30 жовтня 2007 року, у реєстрі № 618, укладеним між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, а саме комплекс, що складається з цегляної майстерні, загальною площею 131,7 кв. м, під навісу з бетонних панелей, площею 363,0 кв. м, цегляної операторної площею 14,3 кв. м, цегляного гаражу площею 396,4 кв. м та металевої трансформаторної площею 4,8 кв. м, які знаходяться по вул. АДРЕСА_1 у м. Городок Львівської області і належать на праві приватної власності ОСОБА_4, на підставі договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2004 року, та договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2006 року. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 30 жовтня 2007 року, у реєстрі № 616, укладеним між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3, на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, а саме на - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 у м. Городок Львівської області, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 3 жовтня 2002 року. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з боржника не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості за цим же кредитним договором, у разі якщо на час розгляду спору така заборгованість не погашена.

Відповідачі належним чином взяті на себе зобов'язання за договором відновлювальної кредитної лінії не виконали, судове рішення про стягнення кредитної заборгованості ними також не виконано, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором станом на 4 червня 2015 року, у рахунок погашення якої підлягає зверненню стягнення на предмети іпотеки за іпотечними договорами, укладеними на забезпечення виконання цього зобов'язання.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 2 квітня 2018 року апеляційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задоволена частково, заочне рішення суду першої інстанції у частині задоволених вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії від 30 жовтня 2007 року скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України». У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором відновлювальної кредитної лінії від 30 жовтня 2007 року, розмір якої станом на 4 червня 2015 року складає 43 900 доларів 80 центів США, яка складається з: залишку несплаченого основного боргу 40 800 доларів 99 центів США, суми нарахованої пені по кредиту 2 246 доларів 67 центів США, суми нарахованої пені по відсотках 412 доларів 55 центів США, 3 % річних від прострочених сум заборгованості за тілом кредиту 371 долар 41 цент США, 3 % річних від прострочених сум заборгованості за відсотками по кредиту 69 доларів 18 центів США, перед ПАТ «Державний ощадний банк України» звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 30 жовтня 2007 року, у реєстрі № 618, укладеним між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4, а саме на нерухоме майно - комплекс, що складається з цегляної майстерні, загальною площею 156,7 кв. м, під навісу з бетонних панелей, площею 360,0 кв. м, цегляної операторної площею 21,9 кв. м, цегляного гаражу площею 405,6 кв. м та металевої трансформаторної площею 4,8 кв. м, які знаходяться по вул. АДРЕСА_1 у м. Городок Львівської області і належать на праві приватної власності ОСОБА_4, на підставі договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2006 року, та договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2004 року шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною продажу 2 231 538 грн.

У задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» про звернення стягнення на предмет іпотеки двокімнатної квартири АДРЕСА_1 у м. Городок Львівської області в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором відновлювальної кредитної лінії від 30 жовтня 2007 року відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо обґрунтованості вимог банку про звернення стягнення на предмети іпотеки за двома іпотечними договорами. Проте слід звернути стягнення лише на один предмет іпотеки, а саме комплекс відповідних будівель по вул. АДРЕСА_1 у м. Городок Львівської області за іпотечним договором від 30 жовтня 2007 року, зареєстрованим у реєстрі № 618, а у частині звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1, за іпотечним договором від 30 жовтня 2007 року, зареєстрованим у реєстрі № 616, слід відмовити. Оскільки вартість двох вищевказаних предметів іпотеки перевищує у понад два рази суму заборгованості за кредитом, яка становить 43 900 доларів 80 центів США, що еквівалентно 1 154 898 грн, яка виникла станом на 4 червня 2015 року, при цьому слід звернути стягнення на один предмет іпотеки вартістю 2 231 538 грн, що не завдасть збитків іпотекодержателю та не змінить обсяг його прав.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України» просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки відповідачами основне зобов'язання за договором відновлювальної кредитної лінії належним чином не виконано, рішення суду також не виконується, то банк як іпотекодержатель, має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на всі існуючі види забезпечення, визначення пріоритету при виборі способу та виду стягнення належить виключно іпотекодержателю. Допущене відповідачами порушення умов кредитного договору є істотним та таким, що змінює обсяг прав банку та позбавляє того, на що він розраховував при укладенні кредитного договору, а висновок апеляційного суду про те, що відмова у зверненні стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 30 жовтня 2007 року, зареєстрованим у реєстрі № 616, при тому, що відповідачі умисно не виконують рішення суду, не завдасть збитків банку та не змінить обсягу його прав, помилкові та ґрунтуються на припущеннях, що заборонено законом.

Позбавлення банку, як іпотекодержателя, права на звернення стягнення на майно у рахунок погашення заборгованості, яка у встановленому законодавством порядку доведена, призведе до порушення співвідношення майнових прав сторін. Крім того, законодавством не передбачено такої підстави для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна переданого в іпотеку у рахунок забезпечення належного його виконання.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 30 жовтня 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено договір відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 100 тис. доларів США, зі сплатою 12,5 % річних, терміном до 30 жовтня 2017 року.

30 жовтня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором відновлювальної кредитної лінії між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, зареєстрований у реєстрі № 616, за умовами якого іпотекодавець передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, що належить їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 3 жовтня 2002 року.

30 жовтня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором відновлювальної кредитної лінії між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, зареєстрований у реєстрі № 618, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку комплекс, який складається з цегляної майстерні, під навісу з бетонних панелей, цегляної операторної, цегляного гаражу, металевої трансформаторної, розташовані по АДРЕСА_2 що належать йому на підставі двох договорів купівлі-продажу від 11 жовтня 2004 року, від 26 жовтня 2006 року.

Заочним рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 30 грудня 2010 року, з урахуванням ухвали Городоцького районного суду Львівської області від 16 червня 2015 року про виправлення описки, що набрало законної сили, стягнуто солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії від 30 жовтня 2007 року у розмірі 94 463 долари 67 центів США.

Проте вказане судове рішення виконано не було, зобов'язання відповідачами не виконано.

ПАТ «Державний ощадний банк України» указувало про те, що відповідачі взяті на себе зобов'язання належним чином не виконували, на вимоги не реагували, унаслідок чого станом на 4 червня 2015 року виникла заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії у розмірі 43 900 доларів 80 центів США, з яких: залишок несплаченого основного боргу у розмірі 40 800 доларів 99 центів США, пеня нарахована по кредиту у розмірі 2 246 доларів 67 центів США, пеня нарахована по відсотках у розмірі 412 доларів 55 центів США, 3 % річних від простроченої суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 371 долар 41 цент США та 3 % річних від простроченої суми заборгованості за відсотками по кредиту у розмірі 69 доларів 18 центів США.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Судом установлено, що відповідно до пункту 6.1. спірних іпотечних договорів іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку платежу зобов'язання (або відповідна його частина) не буде виконана, а також у будь-який час від настання строку платежу у випадку невиконання іпотекодавцем будь-якого з своїх обов'язків, передбачених цим договором та/або у випадку невиконання боржником своїх обов'язків передбачених кредитним договором, а рівно у випадках, якщо будь-яка з гарантій або завірень, наданих іпотекодавцем у відповідності з цим договором, виявиться (стане) недійсною.

Також, судом установлено, що станом на 4 червня 2015 року заборгованість відповідачів за договором відновлювальної кредитної лінії становить 43 900 доларів 80 центів США та вони продовжують не виконувати взяті на себе зобов'язання за цим договором.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У частині третій статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-340 цс 15 від 4 листопада 2015 року.

Таким чином, апеляційний суд, пославшись на вищевказану правову позицію, у порушення зазначених вище положень закону дійшов суперечливого висновку про відмову у задоволенні позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 30 жовтня 2007 року, зареєстрованого у реєстрі № 616, безпідставно зазначивши, що це не завдасть збитків банку та не змінить обсягу його прав. Оскільки допущене відповідачами порушення умов договору відновлювальної кредитної лінії є істотним та таким, що змінює обсяг прав банку та позбавляє того, на що він розраховував при укладенні кредитного договору, відмова у зверненні стягнення на предмет іпотеки, яким забезпечено таке зобов'язання напряму впливає на права банку, як іпотекодержателя.

Проте клопотання ПАТ «Державний ощадний банк України» про залишення без змін рішення суду першої інстанції передчасне, так як звернути стягнення на предмет іпотеки можливо лише у разі правильного, відповідно до вимог закону та умов договору, визначення розміру кредитної заборгованості.

Щодо нарахування пені, яка включена до розміру кредитної заборгованості, необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання.

З огляду на зазначене можна зробити такі висновки.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо у рішенні про стягнення заборгованості за кредитним договором указана сума такої заборгованості у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Разом з тим суд апеляційної інстанції достовірно не з'ясував розмір заборгованості за кредитним договором та не перевірив період, за який вона нарахована, а також не встановив період нарахованих відповідачам процентів за користування кредитними коштами.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року № 14-154 цс 18.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, при новому розгляді справи апеляційному суду слід врахувати висновки, викладені у вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду, а також у її постанові від 28 березня 2018 року № 14-10 цс 18.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у нормах ЦПК України визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Відповідно до статті 335 ЦПК України 2004 року суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому суд касаційної інстанції не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

У зв'язку з викладеним суд касаційної інстанції позбавлений можливості ухвалити власне судове рішення.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справина новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Львівської області від 2 квітня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк