Ухвала

Іменем України

23 липня 2018 року

місто Київ

справа № 382/784/17

провадження № 61-39779ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Міністерство оборони України (заявник), Яготинська міська рада Київської області,

розглянув касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Яготинського районного суду Київської області від 17 січня 2018 року у складі судді Литвин Л. І. та постанову Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2018 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лівінського С. В., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у подальшому уточненим, до Міністерства оборони України, Яготинської міської ради Київської області, про встановлення факту спільного проживання. Обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року у смт Луганське Бахмутського району Донецької області під час виконання обов'язків військової служби (участі в антитерористичній операції) у віці 24 років загинув її брат - ОСОБА_5. Єдиним членом родини та спадкоємцем померлого брата є вона, його рідна сестра. Родичів чи інших близьких людей, крім неї у ОСОБА_5 не було, оскільки рішенням Яготинського районного суду Київської області від 21 лютого 2003 року позбавлено батьківських прав ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у відношенні ОСОБА_5 У свою чергу, вона, як старша сестра, повністю матеріально утримувала його до досягнення ним повноліття, опікувалася ним, допомагала у навчанні та постійно проживала разом з ним однією сім'єю. Крім того, після досягнення братом повноліття вони продовжили проживати разом з ним однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки.

З метою отримання одноразової грошової допомоги у зв'язку із загибеллю ОСОБА_5, який є її братом, вона звернулася до Міністерства оборони України із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час проходження служби. Проте, 20 січня 2017 року на засіданні комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов'язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, прийняте рішення № 5, яким відмовлено ОСОБА_8 у призначенні виплати одноразової грошової допомоги загиблого солдата ОСОБА_5, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 року внаслідок травми, пов'язаної із захистом Батьківщини. Відмовляючи їй у виплаті одноразової грошової допомоги у рішенні, відповідач посилався на той факт, що ОСОБА_4 (сестра загиблого) має власну сім'ю і чоловіка, який згідно зі статтями 55, 75 та 76 Сімейного кодексу України зобов'язаний дбати про матеріальне забезпечення сім'ї. Таким чином, ОСОБА_4 не може бути одержувачем одноразової грошової допомоги ні як утриманець, ні як член сім'ї загиблого, оскільки вона одружена, має чоловіка і не має взаємних прав та обов'язків з рідним братом щодо утримання сім'ї, на відміну від взаємних прав та обов'язків зі своїм чоловіком. Таким чином, встановлення факту спільного проживання породжує для неї право на призначення і виплату одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) військовослужбовців.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 17 січня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено. Встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 року, та ОСОБА_4 є членами однієї сім'ї, відповідно до статті 3 СК України, оскільки ОСОБА_5 спільно проживав разом із сім'єю ОСОБА_4, був пов'язаний спільним побутом, мав взаємні права та обов'язки.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що загиблий зростав без батьків. Єдиною рідною людиною, з якою він підтримував сімейні зв'язки була сестра, іншої сім'ї у нього не було. Оцінюючи всі докази в сукупності, зокрема, показання свідків, автобіографію ОСОБА_5, суд вважав, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2018 року рішення суду першої інстанції змінено, резолютивну частину викладено в такій редакції: «Позов ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки м. ЯготинаКиївської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, до Міністерства оборони України, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6, Яготинської міської ради Київської області, м. Яготин, вул. Незалежності, 67, про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю задовольнити.

Встановити юридичний факт того, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 року та ОСОБА_4 є членами однієї сім'ї, відповідно до статті 3 СК України, оскільки ОСОБА_5 спільно проживав разом із сім'єю ОСОБА_4, був пов'язаний спільним побутом, мав взаємні права та обов'язки».

Постанова апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що суд врахував ті обставини, що батьки позивача та її брата були позбавлені батьківських прав та з одинадцяти років ОСОБА_5 позбавлений батьківського піклування. Діти виховувалися в одному інтернаті, старша сестра взяла на себе ті обов'язки, турботу та піклування, які б могли надати їй та її молодшому брату батьки. Інших близьких рідних, які брали участь у їх житті, не було. Заперечення Міністерства оборони України, що сестра загиблого не могла проживати з ним однією сім'єю, спростовані показаннями свідків, актами обстеження житлово-побутових умов.

У касаційній скарзі, поданій 02 липня 2018 року до Верховного Суду із застосуванням засобів поштового зв'язку, Міністерство оборони України просить скасувати рішення Яготинського районного суду Київської області від 17 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2018 року, посилаючись на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи. На переконання заявника, акт обстеження від 17 липня 2016 року не може бути доказом ведення позивачем та її загиблим братом спільного побуту, свідки також не надали показань на підтвердження таких обставин.

Аналіз змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень дають підстави для висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд зробив висновки про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження у зв'язку з необґрунтованістю скарги, правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо: 1) Верховний Суд вже викладав в своїй постанові висновок щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у відповідності з таким висновком; або 2) правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

За правилом частини п'ятої статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Задовольняючи позов та встановивши факт проживання однією сім'єю ОСОБА_9 та ОСОБА_5, суди дослідили зібрані у справі докази, на підстав яких встановили фактичні обставини справи.

Оцінюючи підставність доводів поданої касаційної скарги, Верховний Суд зобов'язаний врахувати, що її обґрунтовано аргументами необхідності переоцінки досліджених судами першої та апеляційної інстанцій доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції та за межі його процесуальних повноважень.

За правилами статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Підсумовуючи, Верховний Суд дійшов переконання, що аналіз змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень дає підстави для висновку, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності, а отже відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Зважаючи на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та застосовані до них норми матеріального права, Верховний Суд погодився з висновками судів про необґрунтованість доводів скарги щодо помилковості висновків судів.

Постановлені судові рішення, їх зміст та обґрунтування, а також доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що розгляд цієї справи в суді касаційної інстанції не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки неправильного застосування норм права не встановлено.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому Верховний Суд вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Яготинського районного суду Київської області від 17 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до Міністерства оборони України, Яготинської міської ради Київської області, про встановлення факту спільного проживання відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик