АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Справа № 683/1084/17
Провадження № 22-ц/792/1049/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Гринчука Р.С.,

суддів: Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретар Шевчук Ю.Г.,

з участю представника апелянта,

представника позивача,

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства по експлуатації теплового господарства «Тепловик» Старокостянтинівської міської ради про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та зобовязання надати щорічну відпустку з апеляційного скаргою ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30 березня 2018 року, ухвалене суддею Завадською О.П.

встановила:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з указаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 18.03.2002 року по 06.04.2017 року працював на посаді юрисконсульта Комунального підприємства по експлуатації теплового господарства «Тепловик» Старокостянтинівської міської ради (далі підприємство) Наказом №26-к від 06.04.2017 року його було звільнено з роботи у звязку зі скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважає звільнення з займаної посади юрисконсульта незаконним, оскільки відповідачем було порушено процедуру звільнення, на дату прийняття спірного наказу були відсутні правові підстави, передбачені п. 1 ст. 40 КЗпП України для його звільнення з посади.

Позивач просив визнати незаконним наказ директора підприємства №26-к від 06.04.2017 року про звільнення з роботи; поновити на роботі на посаді юрисконсульта підприємства; стягнути з відповідача втрачений заробіток за весь час вимушеного прогулу з 06.04.2017 року по 14.03.2018 року в сумі 74683 грн. та зобовязати відповідача надати невикористану чергову відпустку.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30.03.2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав на порушення судом норм КЗпП України, що стосуються порядку звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки не було враховано відсутність правових підстав для його звільнення через фактичну відсутність змін в організації виробництва і праці. Суд також не зясував обставин щодо переважного права на залишення на роботі його у відповідності з вимогами ст. 42 КЗпП України. Мотивувальна частина рішення суду не відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України, оскільки не містить обґрунтування відхилення доказів, мотивів відхилення, відсутня мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи тощо.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача вказав на правильність висновків суду першої інстанції, просив суд апеляційної інстанції у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В суді представник апелянта підтримала апеляційну скаргу. Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив.

Заслухавши сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частинами 1, 2 і 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді юрисконсульта Комунального підприємства по експлуатації теплового господарства «Тепловик» Старокостянтинівської міської ради з 18.03.2002 року по 06.04.2017 року.

Наказом директора підприємства №26-к від 06.04.2017 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи 06.04.2017 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників. Виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 18.12.2016 року по 06.04.2017 року за 9 календарних днів та вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку.

В преамбулі наказу №26-к від 06.04.2017 року зазначено, що він приймається згідно наказу директора від 07.11.2016 року, №82-к «Про скорочення штату працівників КП «Тепловик» та згідно рішення профспілкового комітету від 05.04.2017 року.

Наказом №82-к від 07.11.2016 року «Про скорочення штату працівників» за підписом директора та начальника юридичного відділу підприємства визначено, що з метою підвищення ефективності і оптимізації управління підприємством, на підставі проведеного аналізу економічних і виробничих можливостей підприємства та на виконання вимог НКРЕКП необхідно внести істотні зміни до організації виробництва і праці підприємства, до його структури та скоротити штат працівників. До 08.01.2017 року скоротити одну штатну одиницю юрисконсульт.

В попередженні від 07.11.2016 року, №812, на імя ОСОБА_1, за підписом директора підприємства зазначено, що відповідно до наказу №82-к від 07.11.2016 року одна штатна одиниця юрисконсульта до 08.01.2017 року буде виведена з штатного розкладу і позивач є одним з кандидатів, що підлягає звільненню з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України, зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників. Аналогічні попередження були видані на імя що двох юрисконсультів підприємства, ОСОБА_2 та ОСОБА_3

05.04.2017 року на засіданні профспілкового комітету КП «Тепловик» було прийнято рішення про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, в звязку зі скороченням штату працівників.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що звільнення позивача було проведено відповідачем з дотриманням вимог трудового законодавства, тому підстав для скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку не має.

Такі висновки суду є обґрунтованими, відповідають обставинам справи, вимогам процесуального та матеріального закону виходячи з наступного.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 43-1 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках: звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 06.11.1992 року, № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено обовязок доведення кожною стороною тих обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Суд першої інстанції в судовому засіданні 20.10.2017 року відмовив ОСОБА_1 у забезпеченні доказів шляхом їх витребування у відповідача, хоча їх дослідження безпосередньо повязане з предметом спору і має значення для повного та обєктивного вирішення справи.

Оскільки іншим шляхом, ніж витребування доказів судом, позивач не мав можливості надати їх суду першої інстанції, тому відповідні докази були надані на адвокатський запит адвоката ОСОБА_4 та долучені до апеляційної скарги.

Враховуючи встановлені обставини суд апеляційної інстанції приймає вказані докази та проводить їх дослідження у відповідності з вимогами ЦПК України.

Як вбачається з даних штатного розкладу адміністративного персоналу та службовців Старокостянтинівського КП по експлуатації теплового господарства «Тепловик» станом на 01.01.2016 року рахувалося одна посада начальника юридичного відділу та три посади юрисконсульта.

Згідно наказу №4-к від 10.01.2017 року по підприємству було затверджено штатний розклад адміністративного персоналу та службовців Старокостянтинівського КП по експлуатації теплового господарства «Тепловик», в якому також передбачено одну посаду начальника юридичного відділу та три посади юрисконсульта.

Вказана штатна кількість посад юрисконсультів рахувалася на підприємстві також і на дату звільнення ОСОБА_1, 06.04.2017 року. Наказом директора підприємства №21 від 06.04.2017 року, з цієї дати було прийнято рішення «…вивести з штатного розкладу одиницю юрисконсульта». В преамбулі цього наказу зазначено, що він виданий «…Згідно наказів директора від 07.11.2016 року №82-к, від 06.04.2017 року «Про звільнення працівника з роботи за ст. 40 п. 1 КЗпП України, зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників» та в звязку із звільненням юрисконсульта ОСОБА_1 з роботи за ст. 40 ч. 1 КЗпП України».

З аналізу вищевказаних доказів можна зробити висновок про те, що зміни в організації виробництва і праці на КП по експлуатації теплового господарства «Тепловик» Старокостянтинівської міської ради дійсно мали місце, виходячи зі змісту наказу від 07.11.2016 року №82-к «Про скорочення штату працівників», в преамбулі якого вказано, що скорочення однієї штатної одиниці посади юрисконсульта повязане з необхідністю підвищення ефективності і оптимізації управління підприємством, на підставі проведеного аналізу економічних і виробничих можливостей підприємства та на виконання вимог НКРЕКП.

При цьому слід зазначити, що підприємством було дотримано усіх вимог щодо процедури звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Та обставина, що ОСОБА_1 не було звільнено після спливу двохмісячного строку повідомлення про наступне вивільнення не є порушенням, оскільки конкретного строку для звільнення працівника за вищевказаною нормою чинним трудовим законодавством не передбачено. Вирішальним в даному випадку є та обставина, що строк попередження про наступне вивільнення позивача, 07.11.2016 року, і його наступне фактичне звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України 06.04.2017 року не був меншим двох місяців, тому ця обставина не призвела до порушення трудових прав працівника.

Вказівка в наказі директора підприємства №21 від 06.04.2017 року про те, що з цієї дати виведено з штатного розкладу одиницю юрисконсульта не свідчить про те, що на підприємстві фактично не відбулося зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки досліджені судом докази вказують на зворотне.

Закон надає право власнику підприємства визначати перспективи розвитку та планування роботи підприємства з урахуванням відповідних чинників, зокрема економічних, тому сам по собі той факт, що спірну одиницю юрисконсульта було виведено зі штату підприємства після того, як було звільнено позивача не вказує на відсутність підстав для розірвання трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 року у справі № 6-40цс15, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі N 6-3048цс15 власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. В іншій постанові від 23.03.2016 року у справі № 6-2487цс15 Верховний Суд України висловив позицію, що роботодавець зобовязаний запропонувати в тому числі і вакантні посади осіб, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною.

Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з дня попередження ОСОБА_1 і до дня його звільнення з роботи на КП по експлуатації теплового господарства «Тепловик» Старокостянтинівської міської ради були відсутні вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачу, тобто вакантних посад на підприємстві за вказаний період взагалі не було, тому і в цій частині вимоги трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 були дотримані.

Судом також не встановлено підстав, передбачених ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі позивача.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 не мав більш високої кваліфікації і його продуктивність праці не була вищою в порівнянні з іншими працівниками юридичного відділу підприємства. В той же час справа містить дані щодо незадовільного виконання своїх посадових обовязків позивачем після того, як його було попереджено про наступне вивільнення в листопаді 2016 року. Про це, зокрема, свідчить зміст спільного подання директора комунального підприємства та начальника юридичного відділу підприємства на адресу профкому КП «Тепловик» щодо надання згоди на звільнення позивача (а.с. 17).

Справа також не містить обєктивних даних щодо наявності у позивача переваги в залишенні на роботі з підстав, передбачених ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

Обґрунтованим є висновок суду також і в частині відмови у позивних вимог ОСОБА_1 про зобовязання відповідача надати невикористану чергову відпустку.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 при звільненні 06.04.2017 року було нараховано та виплачено грошову компенсацію за 9 днів невикористаної відпустки. Обєктивних даних на спростування тієї обставини, що кількість днів невикористаної відпустки є більшою ніж 9 днів позивачем суду надано не було. Посилання апелянта на незаконність наказу №19в від 08.07.2015 року щодо зменшення тривалості щорічної відпустки суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки цей наказ є чинним, у передбаченому законом порядку не оскаржувався.

Не спростовують висновків суду першої інстанції також інші доводи апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія судів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задовлення.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 02.08.2018 року.

Головуючий /підпис/ Судді /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Р.С. Гринчук

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_5 Доповідач Гринчук Р.С.

Категорія № 53, 54