АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 вересня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 216/1524/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Кислиця І.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - Виконком Центрально-Міської районної у місті ради м.Кривого Рогу, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 06 квітня 2018 року, яке ухвалене суддею Бикановим І.Р. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 06 квітня 06 квітня 2018 року (відомостей щодо часу ухвалення судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконкому Центрально-Міської районної у місті ради м.Кривого Рогу, третя особа - ОСОБА_2, про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позов мотивовано тим, що 20.08.1988 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та матір'ю позивача - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка після реєстрації шлюбу прийняла прізвище - ОСОБА_6. Мати позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_3. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4, з яким він на час смерті проживав однією сім'єю в будинку АДРЕСА_1 більше п'яти років, був пов'язаний спільним побутом, вони мали взаємні права та обов'язки. Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на вищевказане домоволодіння. Відповідно до довідки, виданої головою квартального комітету № 55 та засвідченої керуючим справами виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, він був зареєстрований у спірному будинку з 29.08.2005 року, здійснював догляд за ОСОБА_4 до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_4.

Під час звернення з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, він дізнався, що після смерті ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_2, ким вона приходиться померлому йому невідомо.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд встановити факт його спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_4, в період з 29.08.2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_4, та визнати за ним право власності в порядку спадкування на житловий будинок, загальною площею 65,5 кв.м. з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Ухвалою суду від 01.12.2017 року ОСОБА_2 залучено до участі у справі у якості співвідповідача.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 06 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, позивач зазначає, що судом було задоволено його клопотання про допит трьох свідків (ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9І.) та приведено до присяги свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_7, які фактично підтвердили обставини, викладені у позові, а свідка ОСОБА_8 не допитували після того як з'ясувалося, що він може підтвердити ті ж самі обставини. Разом з тим, оскаржуване рішення суду взагалі не містить відомостей про допит свідків та судом не було надано жодної оцінки поясненням свідків ОСОБА_7, та ОСОБА_9

Також, позивач вважає таким, що не відповідає матеріалам справи висновок суду щодо того, що ОСОБА_4 піклувалася мати позивача ОСОБА_6, з посиланням на її смерть у 2012 року.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи (а.с. 146-150), в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надавали, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовної заяви про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач ОСОБА_1 не довів в судовому засіданні те, що з 29 серпня 2005 року проживав однією сім'єю і вів спільне господарство зі спадкодавцем ОСОБА_4 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року в будинку за АДРЕСА_1

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4 (а.с.8), після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними побудовами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.111).

Згідно листа Першої Криворізької державної нотаріальної контори від 20.10.2017 року № 2220/02-14 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.45).

Постановою державного нотаріуса Першої Криворізької державної нотаріальної контори від 15 червня 2012 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, оскільки не встановлено факту проживання однією сім'єю з померлим не менше п'яти років до моменту відкриття спадщини (а.с.101).

Постановою державного нотаріуса Першої Криворізької державної нотаріальної контори від 25 жовтня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, оскільки не встановлено факту проживання однією сім'єю з померлим не менше п'яти років до моменту відкриття спадщини (а.с.112).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1264 цього ж Кодексу у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

При цьому, згідно з пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом від 03 березня 2004 № 20/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за Законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

З аналізу вищевикладеного можна дійти висновку, що належними та допустимими доказами у справі щодо встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини можуть бути, зокрема, довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець проживав разом зі спадкодавцем, реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем, та інші документи, що підтверджують факт пов'язаності спадкодавця та позивача спільним побутом, наявність між ними взаємних прав та обов'язків.

З матеріалів справи вбачається, щоматір'ю позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_5 (а.с.6), яка згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, перебувала у зареєстрованому шлюбі з 20.08.1988 року з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та після укладення шлюбу прийняла прізвище - ОСОБА_6 (а.с.56).

Отже, позивач ОСОБА_11 є пасинком ОСОБА_4, що свідчить про наявність між ними сімейних відносин, які врегульовано нормами СК України.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 7).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.8).

Згідно довідки КП ДОР «Криворізьке БТІ» № 148462 від 14.07.2016 року ОСОБА_12 на праві приватної власності належав житловий будинок з надвірними побудовами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.111), в якому він і проживав по день смерті.

Зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання або місце перебування фізичної особи визначається відповідно до положень статті 29 ЦК України і статті 3 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Відповідно до статті 3 цього Закону місцем перебування визначається адміністративно-територіальна одиниця, на території якої фізична особа проживає строком менше шести місяців на рік; а місцем проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої фізична особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Реєстрацією місця проживання або місця перебування фізичної особи є внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

При цьому, підтвердженням реєстрації місця проживання або місця перебування фізичної особи є довідка, яка видається органом реєстрації.

Також, відомості про місце проживання та місце перебування особи можуть вноситись до наступних документів: паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, довідка про звернення за захистом в Україні.

Згідно відмітки в паспорті громадянина України Серії НОМЕР_1, виданого Центрально-Міським РВ Криворізького МУ УМВС України у Дніпропетрвоській області 10.10.2006 року (а.с. 5), та запису в Домовій книзі на будинок АДРЕСА_1 (а.с. 60-61), ОСОБА_1 проживає у зазначеному будинку з 12 серпня 2005 року, у зв'язку з чим колегія суддів вважає доведеним факт проживання позивача ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1 у період з 12.08.2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 (по день смерті ОСОБА_4.).

Згідно ж довідки Голови квартального комітету №55 Виконавчого комітету Центрально-Міської районної ради м.Кривий Ріг та пояснень свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_7, які були допитані судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 дійсно проживав з ОСОБА_4 по день його смерть та здійснював за ним догляд, як за вітчимом.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання, оскільки наведених вище доказів у сукупності достатньо для встановлення факту проживання позивача зі спадкодавцем однією сім'єю з 2005 року до дня його смерті, що є більше, ніж п'ять років, саме так як цього вимагає норма статті 1264 ЦК України для віднесення заявника ОСОБА_1 до четвертої черги спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_4, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в цій частині, з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення вимог про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 однією сім'єю з ОСОБА_4 в період з 29.08.2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Отже, судовому захисту підлягають виключно порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси особи, яка звернулася до суду з позовом.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою державного нотаріуса Першої Криворізької державної нотаріальної контори від 26 жовтня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, оскільки не встановлено факту проживання однією сім'єю з померлим не менше п'яти років до моменту відкриття спадщини (а.с.112), тобто встановлення такого факту у судовому порядку відновлює порушене право позивача та надає йому право на спадкування у четверту чергу на підставі ст. 1264 ЦК України, у зв'язку з чим позовні вимоги про визнання у судовому порядку за ним права власності на спадкове майно є передчасними і задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_3- задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 06 квітня 2018 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконкому Центрально-Міської районної у місті ради м.Кривого Рогу, ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 однією сім'єю з ОСОБА_4 в період з 29.08.2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_4.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді: