Справа № 524/367/18
Провадження №2/524/1045/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2018 року Автозаводський районний суд м. Кременчука у складі:
головуючого - судді - Кривич Ж.О.,
з участю секретаря судового засідання Крижановської Я.О.,
учасників справи представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчук цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі і гідності, спростування недостовірної інформації,-
У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 та, посилаючись на статті 270, 277 ЦК України, просив про наступне: визнати інформацію про незаконне отримання ним статусу учасника бойових дій та статусу інваліда війни 2 групи, поширену відповідачем у розмові зі свідками 15 листопада 2017 року, недостовірною та такою, що принижує його честь на гідність; зобовязати відповідача спростувати недостовірну інформацію шляхом направлення письмових заяв на адресу громадської організації «Обєднання учасників та ветеранів АТО Кременчука» та відокремленого підрозділу громадської організації «Всеукраїнський Союз ветеранів АТО».
Позовні вимоги мотивовані тим, що наприкінці листопада 2017 року позивач від ОСОБА_4 дізнався про те, що ОСОБА_3 у розмові з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 15 листопада 2017 року говорив про те, що позивач незаконно отримав державну субвенцію на придбання житла, оскільки не приймав участі у бойових діях і невідомо як отримав статус інваліда війни. У подальшому факт поширення цієї недостовірної та принизливої інформації підтвердили самі учасники розмови. Окрім того, ОСОБА_3 у листопаді 2017 року письмово звертався до виконкому міської ради із запитом про те, чи знаходився позивач у зоні проведення антитерористичної операції та на підставі чого отримав статус учасника бойових дій та інвалідність, що також непрямо підтверджує факт поширення ним неправдивої інформації про позивача.
В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 позов підтримали повністю.
ОСОБА_3 письмового відзиву на позов не подав; в судовому засіданні проти позову заперечував. Суду пояснив, що дійсно у листопаді 2017 року, точної дати не памятає, біля будівлі виконкому Кременчуцької міської ради побачив ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Звернувшись до ОСОБА_5, сказав, що восени 2014 року служив разом з ОСОБА_2 у батальйоні «Азов». Центр підготовки добровольців батальйону знаходився у м. Полтава, тому йому незрозуміло, як ОСОБА_2 отримав статус учасника бойових дій. Висловивши ці сумніви, відповідач пропонував ОСОБА_5 як очільнику громадської організації учасників та ветеранів АТО, перевірити правомірність отримання позивачем статусу учасника бойових дій.
Провадження у справі було відкрито ухвалою судді Автозаводського районного суду 22 січня 2018 року (а.с. 21). У підготовчому засіданні суд задовольнив клопотання позивача про допит свідків та відмовив у задоволенні клопотання відповідача про витребування інформації про те, чи перебував позивач у зоні проведення АТО під час служби у батальйоні «Азов». Ухвалою суду від 07 травня 2018 року підготовче провадження було закрито, справу призначено у судовий розгляд.
Вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4, дослідивши надані позивачем письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи:
Влітку та восени 2014 року доброволець ОСОБА_2 проходив службу у батальйоні МВС «Азов». Більшість часу він знаходився у мобілізаційному центрі підрозділу у м. Полтава, де займався підготовкою новобранців, проте періодично за наказами командування виїздив у зону проведення АТО для виконання бойових завдань.
Восени 2014 року у цьому ж центрі як доброволець служив ОСОБА_3 З його слів він відповідав за матеріально-технічне забезпечення центру, зі слів ОСОБА_2 відповідач був «комірником». Один одному сторони підпорядковані не були. Обидва у жовтні 2014 року від суспільно-політичної сили «Правий сектор» приймали активну участь у виборчій компанії. ОСОБА_3 висловлював впевненість, що ОСОБА_2 виїздив з центру восени 2014 року тільки у виборчих справах. У свою чергу відповідач стверджував, що виїздив у зону бойових дій, про що «комірник» ОСОБА_3 знати не міг.
Сторони не заперечують, що під час служби у батальйоні «Азов» між ними стався конфлікт через подальше проходження служби під іншим командуванням ОСОБА_2 у січні 2015 року звільнився і продовжив службу у батальйоні ОУН, а ОСОБА_3 після реорганізації підрозділу повернувся до «Азову», через що, як пояснив відповідач, «старі «азовці» вважають його зрадником».
ОСОБА_2 рішенням міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій від 15 січня 2015 року №2/III/1292 надано статус учасника бойових дій (а.с.8). Довідкою Полтавської обласної МСЕК серії АВ №0563414 належно підтверджується, що позивач з 03 квітня 2017 року є інвалідом другої групи внаслідок травми, повязаної з захистом Батьківщини (а.с. 9).
Приблизно у жовтні 2017 року з публікації у місцевій газеті ОСОБА_3 дізнався, що доброволець з «Азову», чиє прізвище не було вказано, отримав субвенцію на житло. Пізніше відповідач зясував, що мова йшла про ОСОБА_2 Будучи впевненим, що під час служби в «Азові» той не приймав участі у бойових діях, ОСОБА_3 як депутат міської ради направив запит до виконкому, де намагався зясувати, у який період позивач знаходився у зоні АТО у складі батальйону «Азов» та коли і на підставі яких документів отримав статус учасника бойових дій та інвалідність (а.с. 13).
13 листопада 2018 року перший заступник міського голови надав ОСОБА_3 відповідь про те, що статус учасника бойових дій ОСОБА_2 встановлено 02 лютого 2015 року (лист за №01-18/8684, а.с. 14). Відповіді по суті інших запитань цей документ не містить з посиланням на обмеження, передбачені статтею 11 Закону України «Про інформацію».
15 листопада 2017 року біля будинку виконкому Кременчуцької міської ради ОСОБА_3 випадково зустрів ОСОБА_5 голову громадського обєднання «Обєднання учасників та ветеранів АТО Кременчука» та ОСОБА_7 голову відокремленого підрозділу громадської організації «Всеукраїнський Союз ветеранів АТО». Під час розмови з ними ОСОБА_3 за версією позивача, стверджував, що він незаконно отримав статуси учасника бойових дій та інваліда війни, за версією відповідача висловив обгрунтовані сумніви у законності отримання цих статусів та просив ОСОБА_5 перевірити підстави їх надання. Після розмови ОСОБА_5 залетефонував ОСОБА_4 і просив дізнатися про ОСОБА_2
Між сторонами виник спір щодо захисту особистого немайнового права фізичної особи права на повагу до гідності та честі, на спростування недостовірної інформації.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Конституції України та главою 20 Цивільного Кодексу України «Загальні положення про особисті немайнові права фізичної особи», спеціальним законом України «Про інформацію».
Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28).
Частиною четвертою статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.
Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суд при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинен забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
У пункті 19 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У справах про захист честі і гідності, спростування недостовірної інформації обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1).
На доказ факту поширення відповідачем недостовірної інформації позивач послався на наступні докази показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4, письмові відповіді свідків як очильників громадських організацій на запит адвоката позивача, лист ОСОБА_3 до виконкому Кременчуцької міської ради та пояснення самого ОСОБА_3 в судовому засіданні.
Надавши оцінку зазначеним доказам за правилами статті 89 ЦПК України, суд прийшов до висновку що позивач не довів факту поширення відповідачем недостовірної інформації про нього у формі тверджень про конкретні факти під час розмови зі свідками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 15 листопада 2017 року.
Так, в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що ОСОБА_3 стверджував, що ОСОБА_2 не воював, а незаконно отримав субвенцію, претендує на отримання земельної ділянки, тому пропонував це перевірити. Тоді свідок не зрозумів, про кого говорить ОСОБА_3, а коли зясував, його це обурило, тому що сам ОСОБА_3 «не зрозуміло хто» і чи законно сам отримав статус учасника АТО.
На запит адвоката ОСОБА_1 15 грудня 2017 року свідок письмово повідомляв, що ОСОБА_3 під час тієї розмови повідомляв, що позивач незаконно отримав статус інваліда і учасника бойових дій (а.с. 12).
Свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що у розмові 15 листопада 2017 року, звертаючись до нього, ОСОБА_3 просив перевірити законність отримання цих статусів ОСОБА_2 і говорив, що у 2014 році той в АТО не був, тому є сумніви. Розмова була побіжно, мимохідь, сплинув час, і свідок не може однозначно сказати, як саме у формі тверджень чи припущень висловлювався ОСОБА_8
Свідок ОСОБА_5 у грудні 2017 року також письмово відповів на запит адвоката позивача, що під час тієї розмови відповідач повідомляв, що позивач незаконно отримав статуси інваліда та учасника бойових дій, а також субвенцію (а.с. 11).
Свідок ОСОБА_4 не був учасником розмови 15 листопада 2017 року, знає про неї від ОСОБА_5
Отже, суперечливі показання свідків-учасників розмови, яка відбулася кілька місяців тому, не можуть слугувати надійним доказом того, у якій самій формі повідомляв інформацію відповідач, які мовні засоби при цьому вживав.
Пояснення ОСОБА_3 не підтверджують факт поширення ним неправдивої інформації про позивача, оскільки він послідовно заявлял, що висловив свої думки і переконання на підставі тієї інформації про службу позивача в «Азові», якою він володів. Відповідач висловлював готовність принести вибачення за свої сумніви ОСОБА_9, якщо той повідомить, де саме в зоні АТО був восени 2014 року або скаже, з ким з побратимів там знаходився.
Доказом поширення такої інформації не може бути й письмове звернення ОСОБА_3 до посадовців виконкому міської ради 10 листопада 2017 року. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана
обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення
позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації (п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1). До того ж, як слідує з листа керуючого справами виконкому №01-37/9324 від 05 грудня 2017 року ( а.с. 13) ОСОБА_3 запитував інформацію, а не повідомляв її.
Суд наголошує, що вирішуючи спір, дотримувався презумпції добропорядності особи і не піддавав жодному сумніву законність отримання ОСОБА_9 статусів учасника бойових дій та інваліда війни. Ці обставини встановлені компетентними органами та належно підтверджені необхідними документами. Зрозуміло, що будь-чиї сумніви у протилежному, навіть висловлені у формі припущень або як наслідок незнання всієї інформації, є неприємними і болісно зачіпають особу, якої стосуються. Проте законних підстав для задоволення позову немає через недоведеність позивачем факту поширення ОСОБА_3 недостовірної інформації.
На підставі викладеного, відповідно до статей 264-265, 273 ЦПК України,суд
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Полтавської області через Автозаводський районний суд м. Кременчук.

Зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення - 03.08.2018 року.

Суддя