Справа № 531/1416/17
Номер провадження 2/540/473/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2018 Машівський районний суд Полтавської області у складі :

головуючого - судді Косик С.М.

за участю секретаря Ткач Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Машівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Карлівської міської ради Полтавської області про визнання права власності на самочинне будівництво, -

в с т а н о в и в :

у серпні 2018 року з Карлівського районного суду Полтавської області до Машівського районного суду Полтавської області надійшла цивільна справа за вказаним позовом, мотивованим тим, що рішенням виконавчого комітету народних депутатів Карлівської міської ради № 119 від 26.05.1987 р. йому було надано дозвіл на будівництво гаража по АДРЕСА_1 Полтавської області. Рішенням виконавчого комітету народних депутатів Карлівської міської ради № 184 від 27.10.2017 гаражу присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1, № НОМЕР_2. Станом на 30.10.2017 р. виготовлено технічний паспорт на даний гараж. За результатами технічного обстеження будівельних конструкцій гаражу № НОМЕР_2 та встановлено за можливе його надійне та безпечне використання. Натомість на його звернення з заявою про прийняття в експлуатацію об'єкту самовільного будівництва, а саме гаражу № НОМЕР_2 позивач отримав відмову з роз'ясненням того, що по даному питанню слід звернутися до суду. У зв'язку з викладеним, позивач просить визнати за ним право приватної власності на самочинно збудований гараж № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 що складається з: гаражу (позначеного літ. «Г») площею 28,1 кв.м., погребу (літ. «г») площею 8,7 кв.м., оглядової ями (літ. «г1») площею 3,4 кв.м., клас наслідків (відповідальності) об'єкта «СС1».

У судове засідання учасники справи не з'явилися, подали заяви про розгляд справи без їх участі, позивач позовні вимоги підтримує (а.с. 75), відповідач проти позову не заперечує та при вирішені справи покладається на розсуду суду (а.с. 68).

Суд, дослідивши надані докази, дійшов такого висновку.

Судом установлено, що згідно рішення виконавчого комітету Карлівської міської ради народних депутатів № 119 від 26.05.1987 р. ОСОБА_1 - позивачу по справі, було надано дозвіл на проведення будівництва гаража розміром 3,80 х 6,00 м по АДРЕСА_1, що підтверджується копією відповідного рішення (а.с. 5).

Актом від 04.06.1987 року гр-ну ОСОБА_1 виділено в натурі межі земельної ділянки під гараж по АДРЕСА_1 (а.с.7).

Рішенням виконавчого комітету Карлівської міської ради Полтавської області № 184 від 27.10.2017 р. присвоєно гаражу № НОМЕР_2, який належить ОСОБА_1 поштову адресу: АДРЕСА_1 Полтавська область (а.с. 9).

Як вбачається з повідомлення КП «Архітектурне бюро Карлівського району» № 36 від 08.09.2017, гараж гр-на ОСОБА_1 дійсно знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).

30.10.2017 на гараж № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, в м. Карлівка виготовлено технічний паспорт, відомості про власника у ньому відсутні, а замовником зазначений - ОСОБА_1, позивач по справі (а.с. 10-11).

За повідомленням директора Полтавського БТІ «Інвентаризатор» ОСОБА_2 № 4-12830 від 04.10.2017 р., реєстрація права власності на гараж № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1, Полтавської області - не проводилась (а.с. 12).

Відповідно до Звіту технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж будівництво гаража № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, Карлівський район, Полтавська область від 16.11.2017 року, встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації (а.с. 13- 16).

За повідомленням Карлівської міської ради № 06-22/2269 від 21.11.2017, самовільно збудований гараж підлягає прийняттю в експлуатацію лише після визнання на нього права власності у судовому порядку (а.с. 18).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність).

Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об'єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об'єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади що підтверджують право приватної власності.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Позивач не надав суду доказів узаконення гаражу у відповідності до діючого на час його побудови законодавства.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом.

Разом з тим, статтею 55 Конституції України встановлено право кожного на судовий захист своїх прав та обов'язків. Крім того, за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст.15 ЦК України).

У відповідності із ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст.376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст.376 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З аналізу частин третьої, четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

Саме такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові ВС/КЦС від 11 липня 2018 року в справі № 1621/436/12.

Крім того, слід врахувати, що відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6, при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За таких обставин, оскільки гараж побудований позивачем на земельній ділянці, що була йому передана для будівництва у встановленому законом порядку, відповідно до її цільового призначення, будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, та ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1-18, 81, 141, 209-245, 259, 264, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до Карлівської міської ради Полтавської області про визнання права власності на самочинне будівництво - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на самочинно збудований гараж № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 Полтавської області, що складається з: гаражу (позначеного літ. «Г») площею 28,1 кв.м., погребу (літ. «г») площею 8,7 кв.м., оглядової ями (літ. «г1») площею 3,4 кв.м., клас наслідків (відповідальності) об'єкта «СС1».

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду через Машівський районний суд Полтавської області.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець с. Чернещина Зачепилівського району Харківської області, місце проживання: АДРЕСА_2, паспорт громадянина України серія НОМЕР_3 виданий 13.10.2000 р., ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

Відповідач - Карлівська міська рада Полтавської області, місцезнаходження: м. Карлівка, вул. Полтавський шлях, 54, Полтавська область, код ЄДРПОУ - 21046549.

Суддя С. М. Косик