Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 689/1206/16-ц

провадження № 61-22896св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 13 березня 2017 року у складі судді Мазурчака В. М. та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С., Грох Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він та ОСОБА_5 перебували у шлюбі у період із 17 червня 2006 року по 10 жовтня 2014 року. Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2014 року шлюб між сторонами розірваний.

За період шлюбу на ім'я ОСОБА_5 відкритий депозитний рахунок у Публічному акціонерному товаристві Комерційному банку «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»).

Таким чином, накопичені на вказаному депозитному рахунку кошти є спільною сумісною власністю подружжя.

Із урахуванням збільшених позовних вимог, позивач просив суд визнати спільним майном подружжя кошти у сумі 119 687,18 грн, що знаходяться на депозитному рахунку в ПАТ КБ «Приватбанк», який відкритий на ім'я ОСОБА_5, здійснивши поділ спільного майна подружжя та виділивши в його власність 59 843,59 грн та у власність ОСОБА_5 59 843,59 грн, стягнути із ОСОБА_5 на його користь 59 843,59 грн.

У грудні 2016 року ОСОБА_5 подала до суду зустрічний позов, мотивуючи його тим, що вона перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі у період якого ними набуті кошти у розмірі 10 411,03 грн, які є їхньою спільною сумісною власністю. Кошти у розмірі 119 689,00 грн є її особистою приватною власністю, оскільки зароблені нею, її матір'ю та бабусею за допомогою ведення домашнього господарства, у тому числі утримання та розведення свиней. Після зняття коштів із депозитного рахунку у ПАТ КБ «Приватбанк» у сумі 119 689,00 грн вона їх передала ОСОБА_4 на зберігання, однак ці кошти останній їй не повернув.

Враховуючи наведене, ОСОБА_5 просила суд визнати спільним майном подружжя кошти у розмірі 10 411,03 грн, які знаходяться на депозитному рахунку у ПАТ КБ «Приватбанк», відкритому на ім'я ОСОБА_4, стягнути із ОСОБА_4 на її користь грошові кошти у розмірі 124 894,51 грн, що складаються з її коштів у сумі 119 689,00 грн та належну їй частку у спільному майні подружжя у розмірі 5 205,51 грн.

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 13 березня 2017 року у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторонами не доведено, що спірні грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя і набутті їхньою спільною працею, у зв'язку із чим вимоги сторін не підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задоволено частково. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 задоволено. Рішення Ярмолинецького районного суду від 13 березня 2017 року скасувано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано грошові кошти за договором банківського вкладу «Депозит плюс» SAMDNWFD від 09 січня 2014 року № 600 у сумі 119 687,18 грн спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_5 Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1/2 частини грошових коштів за договором банківського вкладу «Депозит плюс» SAMDNWFD від 09 січня 2014 року № 600 у сумі 59 843,59 грн. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано грошові кошти за договором банківського вкладу «Депозит плюс» SAMDNWFD від 03 січня 2014 року № 000 у сумі 10 411,03 грн спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_8 Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1/2 частини грошових коштів за договором банківського вкладу «Депозит плюс» SAMDNWFD від 03 січня 2014 року № 000 у сумі 5 205,51 грн. У решті зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції, не встановивши чиєю власністю є спірні кошти, фактично не вирішив спір по суті. Грошові кошти, внесені сторонами у банківську установу за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії чи інших доходів подружжя, є спільною сумісною власністю подружжя, не залежно від того на чиє ім'я вони внесені, і частки сторін у них є рівними.

У червні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 13 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 16 травня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що грошові кошти у розмірі 115 000,00 грн, які внесені на депозитний рахунок, та нараховані відсотки у розмірі 4 687,18 грн, є особистою власністю ОСОБА_5, оскільки вони зароблені спільною працею останньої, її матері та бабусі шляхом ведення особистого селянського господарства. Спірні грошові кошти у розмірі 119 687,18 грн знаходяться у володінні позивача, що підтверджується показаннями відповідача та свідків.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 липня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказана справа разом із матеріалами касаційного провадження передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі у період із 17 червня 2006 року по 21 жовтня 2014 року.

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2014 року шлюб між сторонами розірваний.

Вказаним рішенням встановлено, що із квітня 2014 року сторони не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство, проживають окремо.

09 січня 2014 року під час перебування у шлюбі ОСОБА_5 уклала із ПАТ КБ «Приватбанк» договір банківського вкладу «Депозит плюс» SAMDNWFD № 600 строком на три місяці, за умовами якого надала банку спільні кошти подружжя у розмірі 108 000,00 грн зі сплатою їй банком за користування коштів процентів у розмірі 16 % річних. Того ж дня ОСОБА_5 внесла на депозитний рахунок спільні кошти подружжя у розмірі 7 000,00 грн.

08 травня 2014 року ОСОБА_5 після фактичного припинення шлюбних відносин із ОСОБА_4 накопичену суму коштів на депозитному рахунку у розмірі 119 687,18 грн перевела на власну картку, після чого 12 травня 2014 року зазначені кошти зняла готівкою у відділенні банку та використала на власний розсуд.

03 січня 2014 року під час перебування у шлюбі ОСОБА_4 уклав із ПАТ КБ «Приватбанк» договір банківського вкладу «Депозит плюс» SAMDNWFD № 000 строком на три місяці, за умовами якого надав банку спільні кошти подружжя у розмірі 10 000,00 грн зі сплатою йому банком за користування коштами процентів у розмірі 16 % річних.

14 травня 2014 року ОСОБА_4 після фактичного припинення шлюбних відносин із ОСОБА_5 накопичену суму коштів на депозитному рахунку у розмірі 10 411,03 грн перевів на власну картку, із якої 17 травня 2014 зняв готівкою 8 000,00 грн та 2 400,0 грн, які використав на власний розсуд, а залишок 11,03 грн перевів на іншу картку.

У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що місцевий суд не правильно застосував положення СК України, не встановив чиєю власністю є спірні кошти, внесені сторонами у банківську установу на депозитні рахунки, у зв'язку із чим фактично не вирішив спір по суті.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що грошові кошти, внесені сторонами у банківську установу за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії чи інших доходів подружжя, не залежно від того на чиє ім'я вони внесені, відповідно до статті 61 СК України є спільною сумісною власністю подружжя і частки сторін у них є рівними.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що грошові кошту у розмірі 119 687,18 грн є особистою власністю відповідача, оскільки вони зароблені спільною працею останньої, її матері та бабусі шляхом ведення особистого селянського господарства, є необґрунтованими з огляду на таке.

Судами встановлено, що у період шлюбу із 2006 по 2014 рік позивач був офіційно працевлаштований, отримував заробітну плату. Відповідач із 2006 року по 2009 рік теж офіційно працювала, отримувала заробітну плату, а із 2009 року отримувала пенсію. Крім того сторони отримували доходи від ведення особистого селянського господарства.

Положеннями частини третьої статті 10 та статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Вирішуючи спір, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_5 не надала належних доказів на підтвердження того, що спірні грошові кошти у розмірі 119 687,18 грн є її особистою приватною власністю, а тому за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, такі кошти є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, у силу вимог частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Тобто, режим спільної сумісної власності подружжя існує і тоді, коли один із подружжя не мав із поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Отже, сам факт набуття майна особистою працею одного із подружжя у період шлюбу не може бути підставою для визнання такого майна його особистою приватною власністю відповідно до статті 57 СК України.

Інші доводи касаційної скарги не беруться до уваги, оскільки вони зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик