Провадження № 2/243/2210/2018
Справа № 243/5914/18
25 липня 2018 року м. Слов'янськ
Слов'янський міськрайонний суд Донецької області в складі:
головуючого судді Кузнецова Р.В.,
за участю секретаря Малиновської І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Слов'янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
27 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є наймачем житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1, в якій як члени сім'ї зареєстровані її донька - відповідач ОСОБА_2 та малолітні діти відповідача - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які в дійсності у вказаному житловому приміщенні не проживають з 2014 року, місце їх перебування на даний час м. Горлівка.
Реєстрація відповідача та в будинку позивача, створює перешкоди в реалізації нею своїх прав як наймача майна, зокрема на отримання субсидії.
У зв'язку із наведеним, враховуючи, що добровільно зазначені особи з реєстрації у спірній квартирі не знімаються, позивач вимушений був звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2
Позивач ОСОБА_1, будучи належним чином повідомлена про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечувала.
Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані численні судові повістки та виклики за останньою відомою адресою місця реєстрації ОСОБА_2, однак в жодне із призначених судових засідань вона так і не з'явилась. У зв'язку із цим, про місце, дату та час розгляду справи зазначений відповідач був повідомлений через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Втім, ОСОБА_2 не використала наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з'явилась у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у її відсутності від неї до суду не надходило.
Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.
З огляду на викладене, оскільки відповідач будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце судового засідання повторно не з'явився у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подав відзив, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280, 281 ЦПК України.
Представник Органу опіки та піклування Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримав лише в частині визнання такими, що втратила право користування житловим приміщенням відповідача ОСОБА_2, в решті позову просив відмовити (а.с. 18).
Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне.
Як встановлено у судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 є наймачем житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1, що підтверджується Витягом з рішення виконкому Слов'янської міської ради № 231 від 06 квітня 2011 року, (а.с. 12)
Згідно із довідкою про склад родини Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Водограй» від 21.06.2018 року, в квартирі АДРЕСА_3, серед інших, значаться зареєстрованими ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4., ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 6).
Згідно із актом складеним Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Водограй» від 26.06.2018 року, за наслідками проведеного обстеження, було встановлено, що в квартирі АДРЕСА_4, відповідач ОСОБА_2, а також ОСОБА_3 та ОСОБА_4, фактично не проживають з 04 червня 2014 року, про що засвідчили сусіди (а.с. 9).
Відповідно до свідоцтва про народження неповнолітньої ОСОБА_3, серія: НОМЕР_1, вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_10 року, та її матір'ю є - ОСОБА_2 (а.с. 10).
Відповідно до свідоцтва про народження малолітнього ОСОБА_4, серія: НОМЕР_2, він народився ІНФОРМАЦІЯ_11 року, та його матір'ю є - ОСОБА_2 (а.с. 11).
Згідно із висновком Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області від 16 липня 2018 року № 29/01-1450, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини від 11 липня 2018 року, Орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_3 такими, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. 19).
Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.
Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Відповідачі у судове засідання не з'явились, не скористались своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надали належних доказів, які спростовують доводи позивача.
Згідно ст. 71 Житлового Кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або його членів сім'ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Згідно ст. 72 Житлового Кодексу України, особа визнається такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням, якщо ця особа відсутня понад встановлені строки.
Згідно ст. 167 Житлового Кодексу України, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод.
У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України, об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
За змістом ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей.
Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.
Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.
За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Згідно із ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки.
Оскільки, в судовому засіданні було встановлено, що відповідач ОСОБА_2, є членом сім'ї позивача, втім не проживає з 2014 року, тобто понад шість місяців, без поважних причин в квартирі, що належить на праві власності позивачеві, договірні відносини між позивачем та відповідачем щодо винаймання спірного житла - відсутні, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_3.
При вирішенні питання про визнання такою, що втратила право користування зазначеним житловим будинком неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд виходить з такого.
За приписами ч. ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.
Оскільки суд дійшов до висновку, що мати неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_2 втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_3, а діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4, залишили зареєстроване місце проживання разом із матір'ю, суд приходить до висновку про можливість позбавлення неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4, права користування вказаним житловим приміщенням.
Суд при цьому зазначає, що діти за своїм віком не можуть залишатися за місцем проживання окремо від батьків, що в такому разі буде суперечити наведеним вище вимогам ст. 29 ЦК України. Право малолітніх осіб, на користування даним житловим приміщенням є також похідним від права їх батьків на яких у відповідності до норм чинного сімейного законодавства покладається обов'язок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування малолітньої дитини.
Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства.
Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами , судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачка звільнена від сплати судового збору.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно із ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений на 01 січня 2018 року становить - 1762,00 грн.
Згідно із ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи, що позов судом задоволений, розмір судового збору який підлягає стягненню з відповідача в дохід держави становить 704 грн. 80 коп.
На підставі наведеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 319, 321, 391 ЦК України, ч. 4 ст. 9 ЖК України, ст.ст. 4, 12, 14, 81,82, 89, ч. 4 ст. 223, 259, 263 - 265, 273, 280, 281 ЦПК України суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженку м. Словянська Донецької області, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженку м. Словянськ Донецької області, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8, уродженця м. Словянська Донецької області, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_3.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Слов'янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Слов'янського
міськрайонного суду Р.В. Кузнецов