Справа №442/3425/18
Провадження №2/442/1443/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2018 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Хомика А.П.,

з участю секретаря - Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дрогобичі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до субєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_2 про стягнення збитків ,-

представника відповідача: ОСОБА_3

встановив:

31.05.2018 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути на його користь 68337,63 грн. інфляційних втрат та 7493,84 грн. 3% річних, нарахованих у звязку із порушенням строків відшкодування грошового зобовязання, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позову вказує на те, що 10.11.2011 ним було замовлено у субєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_2 деревяні вікна із склопакетами (євро брус) в кількості 15 штук. Таким чином, вважає, що між ними було укладено договір купівлі-продажу вікон.

Згідно акту приймання-передачі вікон від 24.02.2014 відповідач передав йому та встановив деревяні вікна із склопакетами в кількості 15 штук.

Відповідно до п. 2 вказаного акту виконавець гарантує якість переданих вікон та склопакетів відповідно до встановлених будівельних норм. Гарантійний строк на вказаний товар становить 5 років, якщо протягом такого строку буде встановлено невідповідність якості переданих вікон, відповідач зобовязався усунути недоліки протягом 20 календарних днів від моменту його повідомлення. У разі невиконання обовязку щодо усунення недоліків у встановлений строк, відповідач зобовязався повернути позивачу сплачені кошти та штраф в розмірі 50 % вартості неякісних вікон.

Після встановлення вікон ним було виявлено недоліки щодо їх якості, однак відповідач не виконав свої зобовязання. Тому рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 29.11.2016, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30.11.2017, розірвано вказаний договір купівлі-продажу вікон, стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 58 936,65 грн. сплачених коштів, 29468,36 грн. штрафних санкцій та 6265,83 грн. судових витрат.

Вважає, що розрахунок боргу з урахуванням індексу інфляції розпочинається з моменту виникнення обовязку з 02.06.2014 до моменту звернення із позовом 22.05.2018 і становить 68337,63 грн., а 3 % річних 7493,84 грн.

13.06.2018 представником відповідача ОСОБА_3 подано відзив на позов з тих підстав, що вважають, що на їхні правовідносини не поширюється ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки позивачем були сплачені авансові платежі, тобто грошового зобовязання не виникало. Разом з тим, вважає що інфляційні втрати та 3 % річних за прострочку оплати позивач помилково обраховує з 02.06.2014. Як вбачається з рішення Сихівського районного суду Львівської області від 29.11.2016 кошти в якості авансу передавались відповідачу в період з 10.11.2011 по 16.02.2012, а з позовними вимогами позивач звернувся аж 22.05.2018, тобто з пропуском позовної давності.

Також позивач передав відповідачу кошти в якості авансу в іноземній валюті : 10.11.2011 -1500 дол. США, 04.01.2012 -1000 дол. США, 05.02.2012 -1000 дол. США, 16.02.2012 -2000 дол. США. Норми ч.2 ст. 625 ЦК застосовуються на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях, іноземна валюта індексації не підлягає.

Позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, позов просив задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_3 позову не визнав, просив у такому відмовити, з підстав, викладених у відзиві на позов.

Суд, вислухавши вступне слово сторін, дослідивши наявні матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов слід задоволити частково.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова у справі №464/11404/14-ц від 29.11.2016, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30.11.2017, позов ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 задоволено частково : розірвано договір купівлі-продажу вікон, укладений між ОСОБА_1 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_4; стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 58 936, 65 грн., сплачені за товар, 29 468,36 грн. штрафних санкцій, та 6265,83 грн. судових витрат, 884,05 судового збору. В задоволені зустрічного позову фізичної особи підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним акту, стягнення коштів відмовлено. Рішення набрало законної сили 30.11.2017.

Встановлено, що такі кошти були стягнуто за неякісне виготовлення та встановлення вікон у кількості 15 шт. згідно акту приймання-передачі від 24.02.2014. На виконання умов договору купівлі-продажу ОСОБА_1 оплатив фізичній особі підприємцю ОСОБА_2 кошти : 10.11.2011 -1500 дол.США, 04.01.2012 -1000 дол.США, 05.02.2012 -1000 дол. США, 16.02.2012 -8000 грн., 16.02.2012 -7000 грн., 16.02.2012 -2000 дол. США, що еквівалентно 58 845, 65 грн.

Згідно акту приймання-передачі від 24.02.2014 у разі невиконання обовязку щодо усунення недоліків у встановлений строк, відповідач зобовязувався повернути сплачені кошти та штраф в розмір 50 % вартості неякісних вікон.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Предметом позову у даній справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за невиконання грошового зобов'язання щодо стягнення коштів, підтверджених рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або не грошовим.

За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Висновки Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Відповідач має грошове зобов'язання перед позивачем, що підтверджено рішенням Сихівського районного суду м. Львова.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов'язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що позов подано до суду 31.05.2018, а відтак до стягнення підлягає сума коштів відповідно до проведеного розрахунку в межах трьохрічного терміну, про застосування якого заявлено представником відповідача у справі, оскільки за ч.4 ст.267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (ст..286 ЦК України). Дата 01.06.2014, про яку заявлено позивачем, як підстава для відліку строку з якої повинні нараховуватися збитки нічим не підтверджена.

Разом з тим, суд дійшов висновку, що за таких умов право на відшкодування збитків відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, виникло з моменту ухвалення рішення суду про стягнення коштів за невиконання договірних відносин, тобто з 29.11.2016, що становить 3493 грн. 3 % річних та 14237,29 грн. інфляційних втрат по день ухвалення рішення у даній справі, виходячи із суми коштів стягнених за рішенням суду 58 845,65 грн.

Що стосується посилання представника відповідача на те, що норми ч.2 ст. 625 ЦК застосовуються на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях, іноземна валюта індексації не підлягає, не приймається судом до уваги, оскільки рішенням суду кошти стягнуто в гривні.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність стягнення 3493 грн. 3 % річних та 14237,29 грн. інфляційних втрат за невиконання грошового зобовязання, встановленого за рішенням суду, яке не виконано, що сторонами не оспорюється. Задоволення вимог в такій частині є найбільш ефективним способом захисту його порушеного права, котра не суперечить закону та відповідає загальним засадам цивільного законодавства і такому завданню цивільного судочинства, як справедливий розгляд і вирішення цивільних справ, котре превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Враховуючи, що позивачем було сплачено судовий збір 758, 33 грн., відповідно до змісту ст. 141 ЦПК України з урахуванням часткового задоволення вимог, судовий збір в сумі 704,80 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 81, 141, ч. 4 ст. 206, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ухвалив :

Позов задоволити частково.

Стягнути з субєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_2 ( ІПН НОМЕР_1, адреса : вул. Грушевського,1, с. Дережичі Дрогобицького району Львівської області ) на користь ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_2, вул. Тернопільска, 34 «б», м. Львів ) 3493 грн. ( три тисячі чотириста девяносто три гривні) 3 % річних та 14237,29 грн. ( чотирнадцять тисяч двісті тридцять сім гривень 29 коп.) інфляційних втрат, що разом становить 17730,29 грн. ( сімнадцять тисяч сімсот тридцять гривень 29 коп.) за період з 29.11.2016, та 704,80 грн. ( сімсот чотири гривні 80 коп. )судового збору.

Апеляційну скарга на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26.11.2018.

Суддя Хомик А.П.