Номер справи 623/1476/18
Номер провадження 2/623/718/2018
28 грудня 2018 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області
в складі головуючого судді: Винниченка П.П.,
за участю секретаря: Ардашевої Я.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізюмі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Ізюмської міської ради Харківської області про усунення перешкод у здійсненні права власності та визнання осіб втратившими право на користування житлом,-
30 травня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Ізюмської міської ради Харківської області про усунення перешкод у здійсненні права власності та визнання осіб втратившими право на користування житлом. В обґрунтування позову посилається на те, що є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_2 та її неповнолітні діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстровані в належному позивачу будинку. ОСОБА_2 з дітьми не мешкають за місцем реєстрації з 2016 року, а фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2. Добровільно ОСОБА_2 не знімається з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1: Реєстрація відповідача з дітьми в будинку позивача чинить перешкоди позивачу в користуванні та розпорядженні майном, порушує права позивача як власника будинку та унеможливлює відчуження будинку, а тому позивач просить суд усунути перешкоди в здійсненні нею права власника щодо будинку АДРЕСА_1 та визнати втратившими право на користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.
Позивач ОСОБА_1 через канцелярію суду надала заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, про час і місце судового засідання повідомлялася у встановленому законом порядку, заяв, повідомлень не надавала, відзив не подала.
Представник Служби у справах дітей Ізюмської міської ради Харківської області в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, заяв, повідомлень не надавав.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області та зареєстрованого в реєстрі за № 3-1483 (а.с.7,8).
Відповідач ОСОБА_2 зі своїми трьома дітьми зареєстровані в будинку позивача.
Згідно відомостей домової книги та акту обстеження домоволодіння, складеного Головою квартального комітету № 10 в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_2 (відповідач по справі), ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3(а.с.9-12,15). Тривалий час ОСОБА_6 та ОСОБА_2 співмешкали у цивільному шлюбі. Станом на 16.05.2018 у домоволодінні АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та діти: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 за даною адресою не мешкають з 2016 року (а.с.15).
Відповідно до повідомлення Управління соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області №4733 від 08.05.2018, щодо місця проживання ОСОБА_2 та її дітей була проведена перевірка, під час якої було встановлено, що дана особа з дітьми за вказаною адресою не мешкає (а.с.13).
Відповідно до повідомлення начальника Служби у справах дітей Ізюмської міської ради Харківської області №649 від 22.05.2018, на профілактичному обліку служби перебуває ОСОБА_3, 2003 року народження, на час перебування її в Ізюмському міському центрі соціально-психологічної реабілітації дітей за нею зберігалося житло за адресою: АДРЕСА_1, за місцем реєстрації матері. 23.04.2018 неповнолітня ОСОБА_3 була відрахована з закладу (а.с.14).
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла не інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.
Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), за членами сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).
Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.
Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України.).
Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності.
Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом.
Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника квартири, їхні діти та батьки, а також інші особи.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
З урахуванням ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» позивач у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з ним одну із таких вимог:
- про позбавлення права власності на житлове приміщення;
- про позбавлення права користування житловим приміщенням;
- про визнання особи безвісно відсутною;
- про оголошення фізичної особи померлою.
Реєстрація місця проживання відповідача в будинку обмежує права позивача у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном.
Окрім цього, згідно ст. 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином, як випливає з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.
Враховуючи викладене, а також те, що відповідач з дітьми більше двох років фактично не проживають в зазначеному будинку, суд приходить до висновку, що задоволення позову власника про визнання осіб втратившими право на користування жилим приміщенням і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а вказане рішення суду - підставою для зняття осіб з реєстрації місця проживання, таким чином, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.
Під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. 12, 13, 141, п.2 ч.1 ст.258, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Ізюмської міської ради Харківської області про усунення перешкод у здійсненні права власності та визнання осіб втратившими право на користування житлом - задовольнити.
Усунути перешкоди в здійсненні ОСОБА_1 права власника щодо будинку АДРЕСА_1 та визнати втратившими право на користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.
Стягнути з ОСОБА_2, паспорт серія НОМЕР_2, виданий Ізюмським МРВ УМВС України в Харківській області 25.08.2005, на користь ОСОБА_1, РНОКПП: НОМЕР_1суму сплаченого судового збору у розмірі 704, 80 грн.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області або безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: П.П. Винниченко