Справа №222/1731/18
Провадження №2/222/102/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2018 року смт. Нікольське

Володарський районний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Вайновської О.Є.,

при секретарі Гранкіній О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «НОВА НИВА» про визнання недійним договору про встановлення права користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом про визнання недійсним договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 18.03.2013 року, укладеного між її батьком ОСОБА_2, померлим 10.05.2013 року, та ТОВ «Нова Нива», за яким ОСОБА_2 передав право володіння та право цільового використання земельної ділянки площею 8,3943 га, кадастровий номер :05:000:0698, розташованої на території Новокраснівської сільської ради Нікольського району Донецької області, та належної йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДН №115769 від 22.10.2004 року, ТОВ «Нова Нива» строком на 99 років, а ТОВ «Нова Нива», в свою чергу, сплатила плату за користування емфітевтичним правом в розмірі 70000 гривень.

В обґрунтування позову посилалася на те, що умови спірного договору суперечать чинному законодавству. Так, п.3.1 Договору передбачено, що емфітевтичне право встановлюється строком на 99 років, тоді як згідно ч.4 ст.93 Земельного Кодексу України та ст.19 Закону України «Про оренду землі» строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років. Отже, строк, на який був укладений Договір, суттєво відрізняється від максимально допустимого строку, встановленого законом.

Крім цього, вважає, що договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 18.03.2013 року є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу земельної ділянки. Так, відповідно до п.2.1 спірного договору, емфітевт сплачує власнику плату за користування емфітевтичним правом завчасно за 99 років в розмірі 70000 грн, індексація з 2013 року (з моменту укладення договору) не проводилась. Тобто, фактично розрахунки відбулись за договором емфітевзису, як при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Згідно п.15 Перехідних положень Земельного Кодексу України, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 01 січня 2018 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Крім цього, порушено вимоги щодо несуперечності правочину закону, порушено форму вчинення правочину та реальність настання наслідків (право користування).

Таким чином, договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб від 18.03.2013 року має бути визнаний недійсним.

Просила визнати недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 18.03.2013 року щодо земельної ділянки площею 8,3943 га, кадастровий номер № :05:000:0698.

Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 12.12.2017 року позовна заява на підставі ст. 121 ЦПК України була залишена без руху, оскільки подана з порушенням вимог ст. 119 ЦПК України.

16.01.2018 року на виконання вимог вищевказаної ухвали представником позивачки було подано заяву про усунення недоліків та позовну заяву з виправленими недоліками з додатками.

Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 17.01.2018 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження на підготовче судове засідання.Крім цього, відповідачу визначено пятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Копія зазначеної ухвали була надіслана сторонам.

Під час підготовчого провадження, 09.02.2018 року від сторони відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого, дійсно 18.03.2013 року між ОСОБА_2 та відповідачем було укладено договір, за яким батько позивачки передав ТОВ «Нова Нива» право володіння та право цільового використання (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 8,3943 га, кадастровий номер :05:000:0698, розташованої на території Новокраснівської сільської ради Нікольського району Донецької області.

Дане право користування земельною ділянкою (емфітевзис), що виникло на підставі зазначеного договору, у встановленому діючим законодавством порядку було зареєстроване Реєстраційною службою Володарського РУЮ Донецької області 01.04.2013 року за № 691589.

Згідно преамбули договору його сторони, в т.ч. й батько позивачки, були ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів та уклали зазначений договір добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки його укладання. Таким чином, посилання позивачки на те, що з її батьком нібито фактично укладався договір купівлі-продажу земельної ділянки, суперечить фактичним обставинам укладання договору емфітевзису.

Використання земельних ділянок для сільськогосподарських потреб є постійною умовою та основним напрямком здійснення господарської діяльності ТОВ «Нова Нива», у звязку з чим укладання договорів на право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), в тому числі і договір укладений з батьком позивачки ОСОБА_2, є невідємною складовою частиною здійснення такої господарської діяльності, а приховування за такими договорами інших правочинів є нелогічним та позбавлене як економічного, так і правового сенсу.

Крім цього, як діюче, так і чинне на момент укладання спірного договору земельне та цивільне законодавство встановлює обмеження на строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб лише стосовно земельних ділянок державної або комунальної власності і таке обмеження не може на свій розсуд поширюватися позивачкою на договір щодо земельної ділянки приватної форми власності, оскільки подібних обмежень закон не передбачає і вони можуть встановлюватись лише за домовленістю сторін відповідного договору.

В ч.4 ст.93 ЗК України, на яку посилається позивачка, йдеться про строк оренди земельної ділянки, у той час як правовий режим емфітевзису регулюється іншим законодавством. Так, положеннями ч.2 ст.408 ЦК України, передбачена можливість укладання договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб на невизначений строк, що свідчить про правомірність встановлення в спірному договорі строку його дії 99 років, оскільки саме такий строк було погоджено сторонами.

Також, зазначив, що про індексацію плати за користування емфітевтичним правом за договором емфітевзису не було і не могло бути зазначено у звязку з тим, що умови договору передбачали одноразову завчасну виплату такої плати, що у свою чергу виключало будь-які інфляційні втрати.

Крім цього, твердження позивачки про порушення норм ЗУ «Про оренду землі» при укладанні договору емфітевзису є безпідставним, оскільки норми зазначеного закону не регулюють правовідносини щодо користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб і, відповідно, не могли бути порушені при укладанні договору.

Також, надані позивачкою документи не свідчать ні про прийняття нею спадщини, що відкрилась після смерті її батька ОСОБА_2, ні про отримання нею свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку.

За таких обставин, не можна вважати доказаним наявність прав позивачки на спірну земельну ділянку, а відсутність в неї відповідних прав свідчить про відсутність між сторонами предмету спору.

В звязку з чим у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.

Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 07.03.2018 року по вищевказаній цивільній справі продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.

Також, під час підготовчого провадження 24.05.2018 року від сторони позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що позивачка є власником земельної ділянки площею 8,3943 га, кадастровий номер :05:000:0698, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.10.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Бойківської держнотконтори, в.о. державного нотаріуса Нікольської держнотконтори.

Зазначає, що істотні умови договору емфітевзису від 18.03.2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та відповідачем, повністю відповідають вимогам до договору купівлі-продажу та не дотримуються вимог законодавства про оренду землі, у тому числі емфітевзису. Розрахунки по договору емфітевзису відбулися як при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки. Фактично відповідач є власником земельної ділянки та має право повного та виключного володіння і користування нею протягом 99 років з правом передавання емфітевтичного права у спадщину. В момент укладення договору строком на 99 років на не вигідних умовах для ОСОБА_2, а згодом і спадкоємиці ОСОБА_1, призвело до того, що фактично відбулося відчуження права власності на земельну ділянку ОСОБА_2

Також, не індексувати орендну плату можна лише тоді, коли це прямо установлено договором. Відповідно до умов договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 18.03.2013 року жодних умов стосовно не проведення чи проведення індексації орендної плати не встановлено.

На підставі викладеного, вважає, що договір емфітевзису від 18.03.2013 року не відповідає загальним вимогам законодавства, а висновки відповідача є безпідставними та необґрунтованими.

Крім цього в ході підготовчого провадження 29.05.2018 року від сторони відповідача на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що наведений представником позивачки аналіз укладеного між ТОВ «Нова Нива» та ОСОБА_2 договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 18.03.2013 року в контексті положень ЦК України, ЗУ «Про оренду землі» та ЗК України, ґрунтується на хибних твердженнях. Щодо обставин укладання спірного договору позивачка ОСОБА_1 не була стороною договору на момент його укладання, не приймала участі в його укладанні та обговоренні його умов, у звязку з чим вона не може бути обізнаною про мотиви, якими керувалися сторони договору при його укладанні і не має жодних підстав стверджувати про намір сторін договору приховати ним інший правочин. Відповідно до умов укладеного договору ОСОБА_2 передав відповідачу лише право володіння та користування належною їй земельною ділянкою, при чому таке право було обмежено конкретним цільовим призначенням земельної ділянки.

Крім цього, у п.1.1 договору прямо вказано, що власник земельної ділянки ОСОБА_2 зберігає за собою право розпорядження нею. Зазначене свідчить про безпідставність тверджень представника позивачки про відповідність укладеного договору правовій природі договору купівлі-продажу, основні риси якого наведені у ст.655 ЦК України.

Також, безпідставними є твердження представника позивачки про те, що основними істотними умовами договору емфітевзису згідно ст.15 ЗУ «Про оренду землі» є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, порядку її внесення. Як було вже зазначено, правовий інститут користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є відмінним від інституту оренди і регулюється спеціальними нормами законодавства.

Крім цього, заявляє про сплив позовної давності щодо заявлених позовних вимог та про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки спірний договір укладено 18.03.2013 року, а позов подано до суду в грудні 2017 року, тобто більше ніж через три роки з моменту укладення договору.

Також в підготовчому судовому засіданні були вирішені клопотання заявлені стороною відповідача щодо витребування доказів по справі, а саме витребування з Нікольської держнотконтори даних про реєстрацію в Єдиному реєстрі заповітів та спадкових справ заповіту ОСОБА_2

Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 01.06.2018 року підготовче провадження було закрито та справа була призначена до судового розгляду по суті.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 у судове засідання не зявились. Проте, представник позивачки надав суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні та просив справу розглянути без участі позивачки та її представника.

Представник відповідача ТОВ «Нова Нива» -ОСОБА_4 у судове засідання не зявився. Надав суду письмову заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, письмові докази, дослідивши заяви по суті справи, а саме позовну заяву, відзив та заперечення на відповідь на відзивнадані стороною відповідача, заперечення на відзив надані стороною позивача, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Так, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно правового змісту положень ст.ст.12, 81, 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом встановлено, що згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДН №115769 від 22.10.2004 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 8,3943 га, кадастровий номер :05:000:0698, що розташована на території Новокраснівської сільської ради Нікольського (Володарського) району Донецької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

18.03.2013 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Нова Нива» було укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), згідно умов якого ОСОБА_2 (власник) передав ТОВ «Нова Нива» (емфітевт) право володіння та право цільового використання земельної ділянки (емфітевтичне право) сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новокраснівської сільської ради Нікольського (Володарського) району Донецької області, площею 8,3943 га, кадастровий номер :05:000:0698, зберігаючи за собою право розпорядження нею.

Відповідно до п.п. 1.4, 1.5 Договору, земельна ділянка передається емфітевту з метою виробництва сільськогосподарської продукції та розміщення відповідної виробничої інфраструктури. За емфітевтом на період дії цього Договору закріплюється право повного і виключного володіння і користування земельною ділянкою.

Згідно п.2.1 Договору, емфітевт сплачує власнику плату за користування емфітевтичним правом завчасно за 99 років в розмірі 70000 грн.

Відповідно до п.3.1 Договору, сторони домовились про те, що емфітевтичне право за цим Договором встановлюється на строк 99 років.

Даний договір було зареєстровано у Реєстраційній службі Володарського районного управління юстиції Донецької області 01.04.2013 року за № 691589, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 2531997 від 17.04.2013 року.

Згідно видаткового касового ордеру від 23.04.2013 року ОСОБА_2 отримав від ТОВ «Нова Нива» за користування емфітевтичним правом грошові кошти в сумі 70000 грн., що підтверджується його підписом у видатковому ордері та не заперечується сторонами.

Також судом встановлено, що вищезазначена земельна ділянка фактично була передана ОСОБА_2 відповідачу, що також не заперечується сторонами.

Згідно свідоцтва про смерть серії І-НО № 684507, ОСОБА_2 помер 10.05.2013 року.

Згідно копії заповіту від 07.11.2000 року, посвідченого секретарем Новокраснівської сільської ради народних депутатів Володарського району Донецької області, ОСОБА_2 будинок та усе його майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось та взагалі все те, що на день його смерті буде належати йому за законом заповів ОСОБА_1.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.10.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Бойківської державної нотаріальної контори, в.о. державного нотаріуса Нікольської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 1419, ОСОБА_1 отримала у спадщину після смерті батька ОСОБА_2, який помер 10.05.2013 року, з урахуванням 1/2 частки, від якої відмовилась дружина спадкодавця ОСОБА_6, земельну ділянку розміром 8,3943 га, кадастровий номер :05:000:0698, розташовану на території Новокраснівської сільської ради Нікольського (Володарського) району Донецької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. На дану земельну ділянку поширюється дія сервітуту у вигляді права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), строком дії 99 років.

Згідно повідомлення Нікольської державної нотаріальної контори від 16.04.2018 року за вих. № 399/02-14, заповіт від імені ОСОБА_2 від 07.1.2000 року не зареєстрований.

Відповідно до довідки Мангуської ОДП ГУ ДФС у Донецькій області від 01.03.2017 року №1476/05-40-15-04 ТОВ «Нова Нива» у 2017 році зареєстровано як платник спрощеної системи оподаткування четвертої групи сільськогосподарські товаровиробники, у яких частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий 2016 рік перевищує 75 відсотків.

Згідно ч.1 ст.102-1 Земельного кодексу України, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ч.5 зазначеної статті, укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.407 Цивільного кодексу України, право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Згідно з п.3 ч.1 ст.395 ЦК України, речовим правом на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а відповідно ч.2 цієї статті законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

На підставі ст.408 ЦК України, строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором.

Таким чином, діюче законодавство передбачає можливість права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на підставі договору, укладеного між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Як встановлено судом, зареєстрованим видом діяльності відповідача є сільськогосподарське товаровиробництво з використанням у тому числі орендованих земель сільськогосподарського призначення.

Крім того, згідно зі статтею 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 203 ЦК України, встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У той же час, в ході розгляду даної справи, таких порушень судом не встановлено. Спірний договір є дійсним, оскільки укладений на законних підставах, відповідно до вимог Цивільного Кодексу України та інших актів цивільного законодавства. Особи, які його уклали, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін при укладенні договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Договір укладений у письмовій формі, пройшов держреєстрацію, земельна ділянка була передана відповідачу відповідно до умов зазначеного договору, власник земельної ділянки отримав обумовлену договором суму коштів. Зазначений договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, договір емфітевзису від 18.03.2013 року є таким, що укладений на законних підставах, відповідно до вимог Цивільного Кодексу України та інших актів цивільного законодавства. Правових підстав для визнання його недійсним у межах заявлених позивачкою вимог при розгляді даної справи не встановлено.

Слід також зазначити, що згідно ч.1 ст.148-1 ЗК України, до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов'язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.

Одночасно, за змістом статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Таким чином до позивачки ОСОБА_1 з моменту відкриття спадщини (10.05.2013 року) перейшли, в тому числі, і обов'язки за договором емфітевзису. Після оформлення права на спадщину позивачка фактично стала стороною договору емфітевзису, а саме власником земельної ділянки.

Щодо доводів позивачки з приводу того, що договір емфітевзису було укладено з метою приховання договору купівлі-продажу, суд зазначає наступне.

Як вбачається із змісту оспорюваного договору, ОСОБА_2 (власник) передав ТОВ «Нова Нива» (емфітевт) право володіння та право цільового використання земельної ділянки (емфітевтичне право) сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, при цьому зберігаючи за собою право розпорядження нею.

Отже, беручи до уваги, що ОСОБА_2, укладаючи договір щодо належної йому земельної ділянки не втратив право власності на неї, а передав лише дві складових частини права власності, даний договір не може вважатися договором купівлі - продажу і до нього не можуть застосовуватися норми права, що регулюють правовідносини купівлі-продажу земельної ділянки.

Доводи позивачки з приводу застосування до даного договору норм матеріального права, що регулюють правовідносини з оренди земельних ділянок, також не гуртуються на законі.

Як вже зазначалося вище, п.3 ч.1 ст.395 ЦК України, самостійним різновидом виду речового права на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано ст. 102-1 ч.5 ЗК України та Главою 33 Розділу II «Речові права на чуже майно» Книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України, а орендні відносини щодо земельної ділянки регулюються іншими положеннями діючого законодавства. Таким чином, посилання сторони позивачки на невідповідність законодавству оспорюваного договору в частині визначення строку його дії та відсутності обумовленості в ньому посилання про сплату орендної плати та її індексацію є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Можливість одного й того самого майна (речі) земельної ділянки за певних обставин виступати як предмет договору емфітевзису або як обєкт оренди, зазначений у ст.15 Закону «Про оренду землі», не є підставою для ототоження правовідносин, що виникають на підставі договору емфітевзису, правовідносинам, повязаним з орендою, які регулюються іншими нормами законодавства.

З огляду на вищенаведене, враховуючи, що доводи сторони позивачки не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та не ґрунтуються на вимогах закону, а ствердження сторони відповідача є слушними, доведеними та обґрунтованими, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Інші доводи сторін не спростовують висновків суду.

Між тим, слід зазначити, що до виниклих правовідносин суд не застосовує строк позовної давності, на застосуванні якого наполягала сторона відповідача, оскільки судом встановлено, що право позивачки не порушено і не підлягає судовому захисту.

Судові витрати у виді судового збору сплачені позивачкою при зверненні до суду на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що останній в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі відшкодуванню стороною відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-83, 92, 95, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, пп.15.5, п. 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 395, 407, 408, 627, 1216-1218 ЦК України, ст. 102-1, 148-1 ЗК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 з обмеженою відповідальністю «Нова Нива» про визнання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 18 березня 2013 року щодо земельної ділянки площею 8,3943 га, кадастровий номер № :05:000:0698 недійсним відмовити.

Судові витрати у виді судового збору в сумі 640 (шістсот сорок) гривень відшкодуванню на користь позивачки ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_7 з обмеженою відповідальністю «Нова Нива» не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Донецької області через Володарський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

З дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи, яка починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області.

Повне рішення складене 01.10.2018 року.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя О.Є. Вайновська