Справа № 152/930/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 грудня 2018 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого - Войнаровського І.В.,

за участі:

секретаря - Одудовського С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2 до Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

у с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовною заявою до Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області (далі - відповідач) про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_5, який по день смерті проживав і був зареєстрований у АДРЕСА_1.

Позивач є спадкоємцем ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом, прийняла спадщину і уклала договір про поділ спадкового майна між нею та її донькою - ОСОБА_2, яка у свою чергу є її представником у цій справі.

Однак отримати свідоцтво на спадщину за законом на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 позивач не може через відсутність у неї правовстановлюючих документів на житловий будинок, про що нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Посилаючись на те, що житловий будинок належав ОСОБА_5, а вона бажає успадкувати його, позивач просить визнати за собою право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані у АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, після смерті чоловіка ОСОБА_5, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач у судове засідання не з'явилася, однак від її представника ОСОБА_2 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та представника, на задоволенні позову наполягає (а.с. 84).

Представник відповідача - Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області у судове засідання не з'явився, проте від сільського голови Олійника Ю.Д. до суду надійшла заява, у якій сільська рада позовні вимоги визнає, справу просить розглянути за відсутності представника (а.с. 148).

Треті особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з?явились, однак 06 листопада 2018 року на адресу суду подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову не заперечують (а.с. 145, 146).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, що вбачається зі свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 (а.с. 8).

Після смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно, яке складається, у тому числі, із житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1.

Позивач є спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом першої черги, так як є дружиною спадкодавця, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 (а.с. 7).

З метою оформлення своїх спадкових прав на житловий будинок, позивач звернулася до нотаріуса, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їй відмовлено, про що нотаріусом винесено відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23 травня 2018 року (а.с. 11).

Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що підставою для відмови у видачі зазначеного вище свідоцтва є ненадання позивачем правовстановлюючого документа на житловий будинок.

Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із набуттям права власності на спадкове майно.

Так, згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхній матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно частини другої статті 1269 ЦК України, заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Отже, із урахуванням зазначених вище вимог, суд вважає, що позивач є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_5

Водночас, оформити у спадщину житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1, позивач не може, через відсутність у неї правовстановлюючого документа.

Проте, у матеріалах справи є докази того, що зазначений вище житловий будинок належав на праві власності ОСОБА_5

Так, згідно із даними погосподарських книг за 1986-1990, 1991-1995, 1996-2000, 2001-2005, 2006-2010, 2011-2015 роки ОСОБА_5 зазначений головою двору.

Згідно з довідкою КП «Могилів-Подільського МБТІ» від 22 травня 2018 року № 234, на ім'я ОСОБА_5 житловий будинок у АДРЕСА_1 не зареєстрований (а.с. 46).

Із технічного паспорта, виготовленого 08 травня 2018 року, вбачається, що домоволодіння, розташоване у АДРЕСА_1, складається з житлового будинку літера «А», загальною площею 75,2 м кв, житловою площею 47,6 м кв, підсобною площею 27,6 м кв, веранди літера «а», літньої кухні літера «Б», погреба літера «Б1», входу в підвал літера «б», прибудови літера «б1», огорожі «1-3» (а.с. 42-45).

Отже, сукупність зазначених вище доказів, досліджених у судовому засіданні, указує на належність ОСОБА_5 на праві власності житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1.

При цьому, зазначеного вище висновку суд дійшов, виходячи із того, що постановою Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок державного обліку житлового фонду» постановлено завершити реєстрацію й технічну інвентаризацію житлового фонду у сільській місцевості.

На виконання зазначеної вище постанови Виконавчий комітет Шаргородської районної Ради народних депутатів Вінницької області ухвалив рішення від 22 жовтня 1987 року № 244 «Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району», пунктом 1 якого передбачалось забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду громадян, які мають житлові будинки на праві особистої власності в селах району.

Із 1979 року в Україні (УРСР) погосподарський облік у сільських Радах народних депутатів здійснюється за особливою формою статистичного обліку.

Так, згідно п. 1 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СССР 13 квітня 1979 року №112/5, документами погосподарського обліку для сільських Рад народних депутатів, зокрема, є форма № 1 - «Погосподарська книга».

Відповідно п. 7 до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів затверджених ЦСУ СССР 12 травня 1985 року № 5-24/26, ці книги погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності.

Пунктами 18, 40 Вказівок 1979 року та пунктами 18, 39 Вказівок 1985 року передбачено, що погосподарська книга складається, зокрема, із розділу: «Споруди, які є особистою власністю господарства», у якому записуються дані про житловий будинок, назву інших споруд і рік їх будівництва.

Із Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31 січня 1966 року, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах, реєстрації не підлягали.

Отже, в період забудови домоволодіння, розташованого у АДРЕСА_1 та належного ОСОБА_5, у сільській місцевості державна реєстрація об'єктів нерухомості взагалі не передбачалася.

Тому, виникнення права власності на житлові будинки, споруди, зокрема, у сільській місцевості не залежало від державної реєстрації цього права.

Згідно з пунктом 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, було затверджено зразки форм довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

Із зазначених додатків вбачається, що довідка про власника житлового будинку видається згідно із записами у погосподарській книзі виконавчого комітету сільської (селищної) Ради депутатів трудящих.

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались актами органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Таким чином, аналіз зазначених вище нормативно-правових актів переконує суд у тому, що до компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад.

Отже, ураховуючи сукупність доказів, досліджених у судовому засіданні, суд доходить висновку, що на день смерті ОСОБА_5 його право власності на житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 посвідчено у порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, а тому цей будинок увійшов до складу спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У пункті 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України.

Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами визнання її права отримати у спадщину житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1, окрім того, на переконання суду, спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, передбачений законом, а тому позов слід задовольнити повністю.

Тому, керуючись статтями 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літера «А», загальною площею 75,2 м кв, житловою площею 47,6 м кв, веранду літера «а», літню кухню літера «Б», погріб літера «Б1», вхід в підвал літера «б», прибудову літера «б1», огорожу «1-3», що розташовані у АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.В. Войнаровський