Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 165/534/16-ц

провадження № 61-9385св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»;

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Нововолинського міського суду Волинської області у складі судді Ференс-Піжук О. Р. від 29 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Свистун О. В., Грушицького А. І., Федонюк С. Ю. від 05 вересня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій за договором відновлювальної кредитної лінії.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі укладених між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України») та ОСОБА_1 договору відновлюваної кредитної лінії від 30 січня 2008 року, а також додаткової угоди № 1 від 06 жовтня 2008 року, додаткової угоди № 2 від 22 січня 2010 року та додаткової угоди № 3 від 13 грудня 2010 року, останній отримав кредит у розмірі 350 тис. грн на споживчі потреби окремими частинами (траншами) за відновлюваною кредитною лінією, зі сплатою 15.5 % річних, комісійних, та інших платежів, які визначені умовами вказаних договорів. Термін погашення кредиту - 29 січня 2018 рік.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 12 грудня 2011 року задоволено позов ПАТ «Державний ощадний банк України» та стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за договором відновлюваної кредитної лінії від 30 січня 2008 року в сумі 327 тис. 413 грн 12 коп., яка складалася із тіла кредиту - 316 тис. 655 грн 09 коп., процентів - 9 тис. 521 грн 15 коп., пені - 1 тис. 236 грн 89 коп. і судові витрати.

Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 18 вересня 2012 року розстрочено виконання рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 12 грудня 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії від 30 січня 2008 року в сумі 327 тис. 413 грн 13 коп. шляхом погашення заборгованості ОСОБА_1 щомісячними платежами по 9 тис. 618 грн до 30 грудня 2014 року включно згідно з графіком погашення боргу від 26 червня 2012 року.

Оскільки ОСОБА_1 не повернув заборгованість за кредитним договором на вимогу банку, а проводив оплату частинами, то ПАТ «Державний ощадний банк України» продовжував нараховувати на прострочену заборгованість штрафні санкції, тому банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 173 тис. 433 грн 38 коп., з яких 52 тис. 262 грн 11 коп. - прострочена заборгованість за процентами; 66 тис. 841 грн 86 коп. - пеня; 7 тис. 963 грн 39 коп. - 3 % річних; 46 тис. 366 грн 02 коп. - інфляційні втрати.

Рішенням Нововолинського міського суду від 29 червня 2016 року в задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ «Державний ощадний банк України» не надав належних доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, оскільки він повністю сплатив суму боргу на виконання рішення суду. Крім того, ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до суду після спливу строку позовної давності, що також було підставою для відмови в задоволенні позову банку.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 05 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволеночастково. Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 29 червня 2016 року скасовано й ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Державний ощадний банк України».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 4 тис. 562 грн 40 коп. - пені, 552 грн 48 коп. - 3 % річних, 5 тис. 584 грн 65 коп. - інфляційних втрат, а всього - 10 тис. 699 грн 53 коп.

В іншій частині позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 виконав лише 01 квітня 2015 року, то з нього в межах позовної давності підлягає стягненню пеня, а також 3 % річних та інфляційні втрати на підставі статті 625 ЦК України (за період з 21 березня 2013 року по 01 квітня 2015 року).

У касаційнійскарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки на час звернення банку до суду кредитний договір був чинний і ОСОБА_1 не виконував його умови та рішення суду про стягнення кредитної заборгованості до 01 квітня 2015 року, то з нього підлягає стягненню заборгованість за процентами, комісія, неустойка, 3 % річних та інфляційні втрати. Крім того, ОСОБА_1 не звертався до суду першої інстанції із заявою про застосування позовної давності, а стягнення штрафних санкції в межах позовної давності не відповідає положенням законодавства.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що він виконав рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі, тому відсутні підстави для задоволення позову. Крім того, ПАТ «Державний ощадний банк України» зараховував грошові кошти не на погашення заборгованості за тілом кредиту, а на погашення процентів нарахованих після ухвалення вказаного рішення суду, хоча 01 січня 2013 року кредитним комітентом банку припинено нарахування процентів за кредитним договором. При цьому, він звертався до суду першої інстанції із заявою про застосування позовної давності, яка міститься в запереченні на позовну заяву. У зв'язку з викладеним ОСОБА_2 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення апеляційної інстанції - скасувати, а рішення суду першої інстанції - залишити в силі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суди встановили, що 30 січня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» іОСОБА_1 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії, додаткову угоду № 1 від 06 жовтня 2008 року, додаткову угоду № 2 від 22 січня 2010 року та додаткову угоду № 3 від 13 грудня 2010 року, відповідно до умов яких останній отримав кредит на споживчі потреби, окремими частинами (траншами) за відновлюваною кредитною лінією в період до 29 січня 2010 року в розмірі 350 тис. грн. зі сплатою 15.5 % річних, комісійних, та інших платежів, які визначені умовами зазначеного договору. Термін погашення кредиту - 29 січня 2018 рік.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 12 грудня 2011 року задоволено позов ПАТ «Державний ощадний банк України» і стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку 327 тис. 413 грн 13 коп. за договором відновлювальної кредитної лінії від 30 січня 2008 року, яка складалася із тіла кредиту - 316 тис. 655 грн 09 коп., процентів - 9 тис. 521 грн 15 коп., пені - 1 тис. 236 грн 89 коп. і судові витрати.

Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 18 вересня 2012 року розстрочено виконання зазначеного рішення суду щомісячними платежами по 9 тис. 618 грн щомісячно до 30 грудня 2014 року згідно з графіком погашення боргу від 26 червня 2012 року.

Відповідно до повідомлення відділу державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції від 15 березня 2015 року на виконання виконавчого листа Нововолинського міського суду Волинської області від 26 грудня 2011 року станом на 05 березня 2015 року було сплачено 322 тис. 413 грн, що підтверджується копіями квитанцій про сплату ОСОБА_1 заборгованості за зазначеним кредитним договором та випискою по рахункам.

Згідно з квитанцією ОСОБА_1 вніс останню суму сплати основного боргу 01 квітня 2015 року.

Після ухвалення рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 12 грудня 2011 року за період з 21 грудня 2011 року до 01 квітня 2015 року ОСОБА_1 сплатив 331 тис. 413 грн 13 коп., з яких: 327 тис. 413 грн 13 коп. - заборгованість за кредитним договором, 2 тис. 823 грн - відшкодування судових витрат.

21 грудня 2011 року ОСОБА_1 сплатив 4 тис. грн, 28 березня 2012 року - 9 тис. 756 гр., які підлягали зарахуванню ПАТ «Державний ощадний банк України» на відшкодування судових витрат та сплати процентів, стягнутих з відповідача за рішенням суду. Усі інші грошові кошти, які сплачував ОСОБА_1 на виконання вказаного рішення суду, підлягали зарахуванню на погашення кредиту, але ПАТ «Державний ощадний банк України» не зараховував їх у повному обсязі на погашення кредиту, а скеровував їх на сплату поточних процентів, нарахованих уже після ухвалення зазначеного рішення суду і тільки 26 травня 2015 року грошові кошти в сумі 32 тис. 67 грн 50 коп., які ОСОБА_1 сплатив протягом квітня-вересня 2012 року, скерував на погашення кредиту.

Згідно з додатками № № 4 і 5 до розрахунку загальної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 30 січня 2008 року, наданими суду ПАТ «Державний ощадний банк України», станом на 15 березня 2016 року стягненню підлягає 3 % річних в сумі 552 грн 48 коп. та інфляційні втрати банку в розмірі 5 тис. 584 грн 65 коп. за період з 21 березня 2013 року по 01 квітня 2015 року.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов'язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов'язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов'язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Згідно з частинами другою та третьою статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, у якій також вказано, що для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики ВеликаПалата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, який уможливив стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду.

Разом з тим, ПАТ «Державний ощадний банк України» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України».

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, стягуючи пеню, 3 % річних та інфляційні втрати в межах позовної давності, не звернув увагу на вказані норми права, а також на те, що у зв'язку зі зверненням ПАТ «Державний ощадний банк України» до суду з позовом перервався перебіг позовної давності.

Крім того, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про можливість стягнення пені з ОСОБА_1, адже ПАТ «Державний ощадний банк України», звернувшись до суду з позовом про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором, змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення в справі, неправильно застосував норми матеріального права, порушивши норми процесуального права. Тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 05 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта