Номер провадження: 22-ц/785/6698/18
Номер справи місцевого суду: 2-21/11
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Сегеди С.М., Черевка П.М.

за участю секретаря: Лопотан В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи Другої одеської державної нотаріальної контори, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом, про визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 11 липня 2018 року, -

встановив:

Рішенням Приморського районного суду м .Одеси від 25 березня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_2до ОСОБА_3, за участю третьої особи Другої одеської державної нотаріальної контори, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом, про визнання права власності на спадкове майно, - було відмовлено. Рішення набрало законної сили 05 квітня 2013 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.06.2013 року було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за скаргою ОСОБА_2

01 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, посилаючись на те, що суд першої інстанції визнав за ОСОБА_2 право власності на ? частину спадкового майна ОСОБА_4, а саме: на ? частину квартири АДРЕСА_1, не врахував той факт, що відповідач ОСОБА_3 01.10.2007 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Другою ОДНК на спадкове майно, яке належало померлому 19.08.2006 року ОСОБА_4 у вигляді 175/1000 вказаної квартири, в той час вона (заявниця) звертала увагу суду на вказані обставини в своїх доповненнях до позову та просила визнати частково недійсним вищевказане свідоцтво про право на спадщину за законом. Посилалась на те, що судом першої інстанції також не прийнято до уваги, що вона, ОСОБА_2, своєчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про те, що вона претендує на спадкове майно померлого ОСОБА_4, вказав, що вона проживала з ним однією сімєю з 2001 року. Вказувала, що у раніше існуючих судових спорах вже було встановлено факт її спільного проживання з померлим ОСОБА_4 однією сімєю. Стверджувала, що судом не були розглянуті її вимоги про усунення ОСОБА_3 від спадкування та скасування на цій підставі виданого йому свідоцтва про право на спадщину, визнання її спадкоємцем першої черги за законом та на цій підставі визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_2, від якої вона не відмовлялась.

Таким чином, за вказаних обставин, просила ухвалити додаткове рішення в частині вимог про усунення відповідача від спадкування майна ОСОБА_4, померлого 13.08.2006 року, та визнання її спадкоємцем першої черги за законом.

Ухвалою Приморського районного суду м .Одеси від 11 липня 2018 рокузаяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі №2-21/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за участю третьої особи Другої одеської державної нотаріальної контори про визнання права на спадкування, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом, про визнання права власності на спадкове майно - залишено без розгляду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення по справі, районний суд виходив з того, що заява була подана із значним пропуском встановленого ч. 2 ст. 220 ЦПК України, в редакції від 2004р., строку, жодних поважних причин пропуску строку звернення до суду заявниця не навела та клопотання про поновлення пропущених строків звернення до суду не заявляла.

З таким висновком районного суду повністю погоджується апеляційний суд, з огляду на наступні обставини.

Судом встановлено, що 26.12.2007 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 за участю третьої особи Другої одеської державної нотаріальної контори про визнання права на спадкування, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом, про визнання права власності на спадкове майно.

25 березня 2013 року Приморським районним судом м. Одеси було винесено рішення, яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2. Рішення набрало законної сили 05.04.2013 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.06.2013 року було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за скаргою ОСОБА_2

01 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, яка ухвалою Приморського районного суду м .Одеси від 11 липня 2018 року залишена без розгляду.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість і незаконність ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 11 липня 2018 року апеляційний суд вважає безпідставними та такими, що не підтверджуються матеріалами справи.

Згідно ч. 3 ст. 127 ЦПК України, якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦПК України, редакція якої діяла на момент подання заяви ОСОБА_2, заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Аналогічні положення містяться у частині 2 статті 270 діючого ЦПК України.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження», редакція якого діяла на момент ухвалення рішення судом 25.03.2013 року, виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом. Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню,- з наступного дня після його постановлення.

Отже, як вірно зазначає районний суд, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.03.2013 року, яке набрало законної сили 05.04.2013 року, підлягало виконанню протягом одного року, тобто до 05.04.2014 року, і саме у зазначений строк ОСОБА_2 мала право звернутися до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення суду.

Частиною 1 статті 127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Між тим, жодних поважних причин пропуску строку звернення до суду заявниця не навела та клопотання про поновлення пропущених строків звернення до суду не заявляла.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

На відміну від права на справедливий суд, право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може бути обмежено зокрема задля забезпечення нормального функціонування судової системи. Це включає часові обмеження, фінансовий тягар, вимоги щодо форми звернення тощо.

Розглядаючи підстави поновлення строків, ЄСПЛ вказав, що однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення в їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, аби дізнатися про стан відомого їм судового провадження («ОСОБА_5 проти України» та «Трух проти України»). Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 р. у справі «Пономарьов проти України»).

Тобто суд вказує, що дослідженню підлягають підстави поновлення строків.

Апеляційний суд погоджується із позицією районного суду щодо того, що пропущений строк є значним, а його безпідставне поновлення буде мати своїм наслідком порушення принципу юридичної визначеності, що є недопустимим. Разом з тим, легітимна мета обмеження прав дотримана, права заявника не порушені, оскільки вона (заявниця) з клопотанням про поновлення процесуального строку на ухвалення судового рішення суду, з наведенням поважних підстав для його поновлення, до суду не зверталась, була обізнана про ухвалене судове рішення, отримавши відповідне судове рішення завчасно.

Статтею 126 ЦПК України встановлено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, як вірно зазначає районний суд, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, уточнюючи позовні вимоги (т.1,а.с.152; т.2, а.с.32; а.с.55-56, а.с.71-72, а.с.79-80, а.с.109-113), не заявляла до суду вимоги про усунення ОСОБА_3 від спадкування та скасування на цій підставі виданого йому свідоцтва про право на спадщину, та визнання її спадкоємцем першої черги за законом після померлого ОСОБА_4, тобто фактично просить суд задовольнити нові позовні вимоги.

Між тим, у відповідності до п. 20 Постанови Пленуму від 18.12.2009 року №4 «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, апеляційний суд зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеним цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу постановлено у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 11 жовтня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8