Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 2ц-863/08

провадження № 61-30736св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18,

представник відповідачів - ОСОБА_18,

представник ОСОБА_12 - ОСОБА_19,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Медвецького С. К., Нікушина В. П. від 26 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2008 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 про визнання правочину купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що він та відповідачі мали право на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства ПОП «За мир» (далі - КСП ПОП «За мир») с. Супівка Барського району Вінницької області. Рішенням загальних зборів співвласників майна КСП ПОП «За мир» йому та відповідачам виділено в натурі зерносклад бетонний вартістю 30 000 грн, який розташований на території господарського двору в с. Супівка Барського району Вінницької області. Позивач зазначив, що він купив у відповідачів належну кожному частку приміщення, так як останні не мали наміру займатися підприємницькою діяльністю та повністю розрахувався з відповідачами за частки належного кожному з них майнового паю, однак не може зареєструвати за собою належне йому майно, оскільки договір купівлі-продажу не посвідчена нотаріально.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати правочин купівлі-продажу приміщення зерноскладу бетонний вартістю 30 000 грн, який розташований на території господарського двору в с. Супівка Барського району Вінницької області, укладений між ним та відповідачами, дійсним, та визнати за ним право власності на вказане майно.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 30 липня 2008 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано правочин купівлі-продажу приміщення зерноскладу бетонний вартістю 30 000 грн, який розташований на території господарського двору в с. Супівка Барського району Вінницької області, укладений між ОСОБА_4та відповідачами, дійсним.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на приміщення зерноскладу бетонний, вартістю 30 000 грн, який розташований на території господарського двору в с. Супівка Барського району Вінницької області.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, при цьому правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, однак позивач не може офіційно зареєструвати придбане ним приміщення, оскільки договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально, відтак право останнього підлягає захисту в обраний ним спосіб.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 26 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_20 задоволено. Рішення Барського районного суду Вінницької області від 30 липня 2008 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у позові. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що при укладені спірного договору купівлі-продажу сторонами не було дотримано обов'язкових вимог чинного на момент укладення договору законодавства щодо форми укладення такого договору. Зокрема, договір не було нотаріально посвідчено і не здійснено його державну реєстрацію, а тому договір купівлі-продажу приміщення зерноскладу не породжує для сторін прав та обов'язків, що унеможливлює визнання його дійсним та визнання за позивачем права власності на вказане майно.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції є незаконним й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зазначав про те, що ОСОБА_20, за наслідками розгляду апеляційної скарги якого було скасовано рішення місцевого суду, надав суду недостовірну інформацію про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення та рішенням місцевого суду його права порушені не були. Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув уваги та не врахував, що рішення зборів пайовиків КСП ПОП «За мир» с. Супівка Барського району від 12 квітня 2008 року про часткове виділення позивачу та відповідачам майна в натурі, на час розгляду справи в суді першої інстанції було чинним. Той факт, що вказане рішення зборів пайовиків було скасовано рішенням Барського районного суду Вінницької області від 31 жовтня 2016 року у справі № 125/2104/15-ц є підставою для перегляду рішення місцевого суду за новивиявленими обставинами.

Відповідачі та ОСОБА_20 не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

До Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що рішенням загальних зборів співвласників майна КСП ПОП «За мир» позивачу та відповідачам виділено в натурі зерносклад бетонний вартістю 30 000 грн, який розташований на території господарського двору в с. Супівка Барського району Вінницької області.

Звертаючись до суду з указаним позовом, який суд першої інстанції визнав обгрунтованим, ОСОБА_4 посилався на те, що він викупив у відповідачів належну кожному частку в приміщенні зерноскладу бетонного, розташованого на території господарського двору в с. Супівка Барського району Вінницької області, однак не може зареєструвати за собою належне йому майно, оскільки угода купівлі-продажу не посвідчена нотаріально.

Відповідно до статті 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до статті 220 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови від 06 листопада

2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір купівлі-продажу спірного приміщення зерноскладу був укладений у простій письмовій формі між позивачем та відповідачами, без дотримання обов'язкових вимог чинного на момент укладення договору законодавства. Укладений у такій формі договір купівлі-продажу нерухомого майна не може бути визнаний дійсним, оскільки момент його вчинення відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язувався з державною реєстрацією, яка не відбулась. Укладений у такій формі договір купівлі-продажу не породжує для сторін прав і обов'язків й не може бути визнаний судом дійсним з підстав, заявлених позивачем.

Частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Враховуючи те, що спірний правочин не породжує для сторін прав і обов'язків, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що правові підстави для визнання права власності на спірне приміщення зерноскладу ОСОБА_4 відсутні.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно поновив ОСОБА_20 строк на апеляційне оскарження рішення місцевого суду та прийняв його апеляційну скаргу не заслуговують на увагу та не є безумовною підставою для скасування правильного по суті судового рішення апеляційного суду, оскільки заявник апеляційної скарги довів порушення його прав як співвласника майна реорганізованого КСП ПОП «За мир», частки в натурі якого ні позивачу, ні відповідачам в установленому законом порядку не виділялися. Тому апеляційним судом обґрунтовано прийнято до провадження апеляційну скаргу ОСОБА_20 та розглянуто її по суті.

Крім того, матеріалами справи узгоджується, що рішенням Барського районного суду Вінницької області від 31 жовтня 2016 року у справі №125/2104/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 27 січня 2017 року, задоволено позов ОСОБА_20 до ОСОБА_21 та інших та визнано недійсним рішення зборів пайовиків КСП ПОП «За Мир» с. Супівка від 12 квітня 2008 року про часткове виділення майна в натурі.

Посилання заявника на те, що зазначене є підставою для перегляду рішення місцевого суду за новивиявленими обставинами не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки відповідно до вимог статті 362 ЦПК України 2004 року заяви про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами можуть бути подані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ОСОБА_20 участі в указаній справі не брав.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про відмову у позові, оскільки суд правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з підстав, заявлених позивачем.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 26 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило