Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

місто Київ

справа № 449/338/16-ц

провадження № 61-9389ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач (заявник) - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 24 травня 2016 року у складі судді Савчак А. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

22 березня 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 3 716, 79 дол. США, яка складає різницю між заборгованістю, утвореною з моменту порушення позичальником умов кредитного договору до 31 січня 2016 року у сумі 5 778, 23 дол. США, та заборгованістю, стягненою судовим наказом за невиконання зобов'язання у розмірі 2 257, 36 дол. США., а також з урахуванням штрафів: 19, 88 дол. США (фіксована частина), 176, 04 дол. США (процентна складова).

На обґрунтування вимог позову банк зазначив, що позичальник та поручитель, не зважаючи на наявність судового наказу про стягнення з них кредитної заборгованості, продовжували порушувати умови договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з урахуванням стягнутої за судовим рішенням суми.

Як на правові підстави позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилалося на статті 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050, 1054 ЦК України.

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 24 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що дія кредитної картки закінчилась 04 січня 2010 року, з цього моменту почався перебіг позовної давності. Судом 05 березня 2010 року видано судовий наказ про стягнення з відповідачів заборгованості за цим кредитним договором, а тому строк позовної давності сплинув 05 березня 2013 року. Банк звернувся до суду з позовом 22 березня 2016 року, тобто із пропуском позовної давності. Представником відповідачів заявлено про застосування позовної давності, а тому в позові відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи зазначене рішення, погодився із висновками суду першої інстанції, ухвалою від 13 жовтня 2016 року залишив зазначене рішення без змін. Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалася тим, що через звернення до суду лише 22 березня 2016 року банком пропущено трирічний строк звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за зазначеними вимогами, а тому судом вірно застосовано положення

статей 252-259, 261, 267 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, банк просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та пені в межах позовної давності та передати справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Доводами касаційної скарги є те, що суди не дослідили право позивача на отримання плати (процентів) за користування кредитними коштами та пені в межах позовної давності. Враховуючи те, що кредитний договір не припинив свою дію, то відповідно до його умов відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості за кредитом.

З урахуванням заяви про застосування позовної давності банк має право на отримання процентів за користування кредитними коштами за період з 16 березня 2013 року до 16 березня 2016 року в межах загальної позовної давності та пені в межах річної спеціальної позовної давності.

Посилаючись на правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 12 листопада 2014 року № 6-167цс14, від 29 жовтня 2014 року № 6-269цс14, банк зазначив, що умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами, а тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу та позовна давність починає перебіг за кожним черговим платежем з моменту порушення строку його сплати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 02 листопада 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги в частині вирішення первісного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 20 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» як кредитодавцем та ОСОБА_3 як позичальником укладено кредитний договір шляхом приєднання (частина перша статті 634 ЦК України).

Відповідно до укладеного договору ОСОБА_3 набув право на отримання кредиту із кредитним лімітом 1 500, 00 дол. США зі сплатою 19, 2 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до змісту заяви, Умов і правил надання банківських послуг (пунктів 3.1, 3.13, 4.8, 6.1, 9.3, 9.5-9.7, 9.12), Правил використання платіжної карти, що є складовими договору, строк дії укладеного між сторонами договору, строк дії вкладу та строк дії карткового рахунку фактично відповідає строку дії платіжної картки, отриманої відповідачем, та у випадку отримання нової - продовжується (лонгується) на новий строк.

Строк дії картки, згідно з інформацією, наданою позивачем, визначений до 04 січня 2010 року (тривалістю у 2 роки), після закінчення строку її дії нової картки позичальник не отримував.

Згідно з судовим наказом, виданим Галицьким районним судом м. Львова 05 березня 2010 року, з відповідачів солідарно стягнуто на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредитну заборгованість у розмірі 18 056, 66 грн.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК України(параграф 1 глава 71) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

У частині другій статті 1050 ЦК Українипередбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Обґрунтовуючи підставність вимог позову про стягнення з відповідачів заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість за кредитом за період, відповідний загальному строку позовної давності, та пені в межах спеціального річного строку позовної давності, банк серед іншого посилався на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 з метою забезпечення прогнозованості правозастосовної практики відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, який допускав можливість стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду. Відступаючи від зазначеного висновку Верховного Суду України, ВеликаПалата Верховного Суду виходила з такого.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому Верховний Суд звернувся до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України не є тотожними.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зазначеного зобов'язання.

Суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що 20 листопада 2007 року сторони уклали договір, за умовами якого позичальник отримав строком на 24 місяці, з 04 січня 2008 року (момент видачі картки) до 04 січня 2010 року включно (закінчення строку дії картки за відсутності пролонгації, отримання нової картки), право на кредит у розмірі 1 500, 00 дол. США, які позичальник зобов'язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 19, 20 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Повернення кредиту позичальник зобов'язаний був здійснювати частинами (щомісячними платежами) в розмірі 7 % залишку заборгованості на кінець звітного періоду до 25 числа місяця, наступного за звітним, та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 1, 6 % від залишку заборгованості за кредитом.

Згідно із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року

№ 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред'явлення досудової вимоги, так і судової.

Чинний цивільний процесуальний закон в загальному контексті форми стягнення на підставі судового наказу кореспондується із положеннями ЦПК України в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, за якими судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду відповідних вимог. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.

Верховний Суд дійшов переконання, що, звернувшись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення із позичальника та поручителя кредитної заборгованості у повному обсязі, банк реалізував своє право на пред'явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України, чим змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов'язання.

З огляду на те, що банк звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення кредитної заборгованості, тобто пред'явив до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, у позивача припинилося право нараховувати проценти за кредитом.

В разі порушення суб'єктивного цивільного права особа може звернутися з позовом до суду за його захистом. Необхідно розрізняти право на позов у матеріальному розумінні і право на позов у процесуальному розумінні.

У матеріальному розумінні право на позов - це право вимагати від суду ухвалення рішення про захист порушеного суб'єктивного права та право отримати такий захист. Закінчення строку позовної давності позбавляє сторону можливості вимагати примусового здійснення права через суд, але не позбавляє права звернутися за захистом до суду взагалі, оскільки для подання позовної заяви до суду про захист порушеного суб'єктивного права законодавець будь-яких строків не встановлює.

Право на позов у процесуальному розумінні - це право на подання позовної заяви з метою захисту порушеного права, не обмежене позовною давністю. Вимоги щодо захисту порушеного права розглядаються судом незалежно від позовної давності, але закінчення такого строку є підставою для відмови в задоволенні позову.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних відносин, дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до здійснення належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України шляхом подання заяви про видачу судового наказу про стягнення суми кредиту та нарахованих за договором штрафних санкцій у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів позовна давність не може бути застосована.

Щодо вимог про стягнення неустойки, нарахованої за останній рік до дня звернення до суду, Верховним Судом враховано таке.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у цивільному праві у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та до того моменту, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не передбачено у законі чи в договорі.

Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.

Оскільки після пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то необґрунтованою є також вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду.

Верховний Суд дійшов переконання, що, відмовляючи у позові у зв'язку із застосуванням позовної давності, суди першої та апеляційної інстанцій насамперед повинні були встановити факт порушення суб'єктивного цивільного права особи, яка звернулась за його захистом, проте таке право не підлягало б захисту у зв'язку із припиненням права на позов у процесуальному розумінні.

Враховуючи системний аналіз наведених норм права, Верховний Суд зробив висновок про те, що банк не мав права нараховувати проценти та пеню за кредитом, які стали предметом позову, а тому відсутні підстави стверджувати про наявність факту порушення суб'єктивного цивільного права, тобто суди першої та апеляційної інстанцій помилково застосували позовну давність як підставу відмову в позові.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на те, що за результатом вирішення спору суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили по суті правильні рішення, проте помилково підставою відмови у позові визначили позовну давність, такі рішення підлягають зміні шляхом відмови у позові з підстав недоведеності та необґрунтованості позовних вимог банку, оскільки в результаті пред'явлення до позичальника позову про стягнення всієї суми кредитної заборгованості, банк згідно з частиною другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, після чого право нараховувати проценти за кредитом припинилося.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Змінити мотивувальні частини рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 24 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2016 року, визначивши підставою відмови у позові необґрунтованість пред'явлених вимог.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик