Справа № 461/4689/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/783/5316/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

за участю: представника апелянта ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_5, адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_4 про визнання спадкоємцем 4-ої черги та такою, що постійно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та прийняла спадщину,-

в с т а н о в и л а:

В квітня 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, в якому просила визнати її спадкоємцем четвертої черги за померлою ОСОБА_9 та такою, що постійно проживала із нею на час відкриття спадщини та прийняла спадщину.

В обґрунтування позову зазначила, що спільно проживала з ОСОБА_9 з 1995 року і до дня її смерті однією сім'єю, мали спільний бюджет і побут, вели спільне господарство, допомагали один одному та спільно несли витрати. Зазначає, що квартира №17 та квартира №12 на третьому поверсі в будинку АДРЕСА_1 є фактично монолітною квартирою, оскільки була конфіскована при радянській владі у її родичів, а згодом повернена. На час реабілітації її родичів в конфісковану квартиру була заселена ОСОБА_9 та її мати - ОСОБА_10, яка померла в 1975 році. Реабілітовані родичі не наполягали на виселенні ОСОБА_10, тому вони проживали всі разом, користувались однією кухнею та вигодами. Вказує, що вона, її син ОСОБА_11 та ОСОБА_9 проживали разом, як одна сім'я, спільно користувались всіма житловими приміщеннями, кухнею, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом купували харчі, допомагали один одному. Покликається й на те, що ОСОБА_9 мала намір укласти із нею договір довічного утримання, однак раптово захворіла (інфаркт мозку) і померла. Вказує, що викликала швидку допомогу, відвезла її в лікарню, була біля неї в лікарні, купувала ліки, доглядала, приносила все необхідне. Коли ОСОБА_9 померла в лікарні, то взяла на себе організацію поховання, оплатила всі ритуальні послуги та поховала її.

В листопаді 2015р. протокольною ухвалою судового засідання було замінено Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради на належного відповідача Львівську міську раду(т.1 а.с.81)

Протокольними ухвалами судового засідання від 08 серпня 2016 року, залучено ОСОБА_8 та ОСОБА_4 до участі у справі в якості третіх осіб.

13 червня 2017 року представник позивача подала уточнену позовну заяву, в якій просила встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_2 з ОСОБА_9 в період з 1995 року і до дня її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнати ОСОБА_2 спадкоємцем четвертої черги за померлою ОСОБА_9 такою, що постійно проживала із нею на час відкриття спадщини та прийняття спадщини.(т.1 а.с.126-129)

В обґрунтування уточненої позовної заяви покликалась на те, що після смерті матері ОСОБА_9 залишилась одна, без сім'ї, без дітей, в неї не було жодних родичів, тому вона запропонувала проживати спільно та допомагати одна одній, разом оплачувати за квартиру, харчуватись, відзначати свята та ін. Вказує, що ОСОБА_9 вважала її сина ОСОБА_11 своїм внуком, доглядала за ним та виховувала його. Також покликається на те, що у них все було спільне - холодильник, пральна машинка та інші речі домашнього вжитку, вони разом проводили ремонтні роботи в квартирі, заготовлювали овочі на зиму. Стверджувала, що прожила із ОСОБА_9 однією сім'єю майже 18 років і жодних секретів одна від одної не мали, тому знає, що ОСОБА_9 не має інших спадкоємців.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Дане рішення в апеляційному порядку оскаржила позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі, зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, несправедливим. Зокрема, покликається на те, що саме покази свідків є належними доказами щодо підтвердження факту спільного проживання її з ОСОБА_9 Вважає, що суд не в повній мірі та не об'єктивно оцінив покази свідків, а саме - ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, які під присягою свідчили про те, що проживаючи в одному будинку із ОСОБА_2 (ОСОБА_2,) вона постійно бувала у квартирі і позивачки і ОСОБА_9, бачила їх майже родинні відносини, як допомагали один одному, ОСОБА_9 завжди стверджувала, що в неї немає родичів, вона одна, називала позивачку «сестричкою». За весь час проживання у будинку свідок жодного разу не бачила щоби хтось навідувався, або навіть питав про померлу. Свідок ОСОБА_13, яка є сімейним лікарем і обслуговує будинок майже 30 років, постійно бувала і у квартирі позивачки у померлої і по викликах і так навідувалась, як лікар. Остання, так само підтвердила фактичні сімейні відносини померлої ОСОБА_9 і позивачки. Крім того, зазначає, що ОСОБА_9 мала намір переписати на ОСОБА_2 свою квартиру шляхом укладення договору довічного утримання, ніхто не очікував, що в такому ще не похилому віці, вона раптово захворіє (інфаркт мозку) і помре. Позивачка викликала швидку допомогу, відвезла ОСОБА_9 в лікарню, була біля неї в лікарні, купувала ліки (що підтверджується чеками купівлі ліків), доглядала, приносила все необхідне. Коли вона померла в лікарні, вона повністю взяла на себе організацію поховання (що підтверджується оплаченим рахунком-замовленням №1567 та фіскальним чеком від 28.12,2012 р. Львівського комунального підприємства «Виробничо-реставраційний комбінат/обрядових послуг»). Саме вона оплатила всі ритуальні послуги та поховала її з Богослужіннями, поминальними обідами, а також справила за людськими та Божими традиціями сороковини і річницю смерті. Інших спадкоємців за законом померла ОСОБА_9 не мала, оскільки апелянт із померлою прожили однією сім'єю майже 18 років і жодних секретів один від одного не мали. Відтак, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, представників третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_6 на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 проживала із нею однією сім'єю, була пов'язана спільним бюджетом, побутом, що вони мали взаємні права та обов'язки, спільно несли витрати по утриманню квартир, покупок речей домашнього вжитку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та її син ОСОБА_11 є співвласниками квартири АДРЕСА_1, загальною площею 61,90 кв.м., яка складається з 2 житлових кімнат, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописки ЛКП «Центральне» від 19 червня 2017 року №8924 (а.с.209).

Згідно копії свідоцтва НОМЕР_1 про право власності на квартиру від 07 лютого 1997 року, квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_9 (а.с.5). Вказана квартира складається з 2 кімнат житловою площею 44,20 кв.м., кухні площею 9,00 кв.м., санвузла площею 2,8 кв.м., загальна площа квартири становить 56,00 кв.м., що підтверджується листом ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №3291 від 06 жовтня 2016 року (а.с.213).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть НОМЕР_2, ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4).

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємцям). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини й не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

За змістом ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі N 1-8/99 за конституційними поданнями Служби безпеки України та ін. про офіційне тлумачення терміна "член сім'ї", визначено, що до кола членів сім'ї належать дружина (чоловік), їх діти і батьки, проте членами сім'ї можуть бути визнані й інші особи за умов постійного проживання і ведення з ними спільного господарства, тобто не лише близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід, баба), але й інші родичі або особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках.

Отже, для встановлення факту постійного проживання особи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, юридично важливою обставиною є не сам по собі факт спільного проживання в житловому приміщенні особи з спадкодавцем, а доведеність факту спільного проживання зазначених осіб, як сім'ї, їх пов'язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, бюджету, наявністю між такими особами взаємних прав і обов'язків.

На підставі зазначених правових норм та проаналізованих матеріалів справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо не доведеності позовних вимог про встановлення факту проживання позивачки з ОСОБА_9 однією сім'єю з 1995р. і до дня смерті останньої, оскільки останньою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, що відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України є обов'язком позивача.

Доводи апелянта ОСОБА_2, що обставини на які вона посилалась як на підставу своїх вимог підтверджуються свідоцтвом про поховання, договором замовлення на організацію та проведення поховання, понесеними ним у зв'язку із цим витратами тощо, не заслуговують на увагу, оскільки такі датовані 28 грудня 2012р., тобто після смерті ОСОБА_9(т.1 а.с.4,7,8).

Окрім того, не містять жодної інформації про предмет доказування і пояснення свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, оскільки будучи допитаними судом першої інстанції ці свідки вказували про відомі їм обставини, які не стосуються спільного проживання позивача з померлою, а стверджували про епізодичні відвідування ними спадкодавця.

З огляду на це, неспроможними є твердження апелянта щодо неналежної оцінки місцевим судом показів цих свідків.

На думку колегії суддів, сам факт допомоги та піклування апелянта про ОСОБА_9 не підтверджує наявність між ними сімейних стосунків.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 липня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01.08.2018 року.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета