Справа № 567/1319/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2018 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

секретар - Самолюк А.В.

з участю:

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням

встановив:

в Острозький районий суд з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право на користування житловим будинком, звернулася ОСОБА_1

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказує, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1.

Зазначє, що з 17.10.1992 року в даному житловому будинку, з її згоди, зареєстрована ОСОБА_2, яка з 2005 року добровільно виселилася з зазначеного житлового будинку.

Вказує, що уже більше тринадцяти років відповідач не з'являлася в будинку АДРЕСА_1 та будь-яких особистих її речей в приміщенні не має, а тому просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування вказаним житловим будинком.

Ухвалою Острозького районного суду від 08.10.2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та визначено відповідачу строк протягом п'ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, відповідно до ч.11 ст.128, ч.2 ст.129 ЦПК України.

04.12.2018 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_2, в якій відповідач проти задоволення позову не заперечила та розгляд справи просить проводити без її участі, у зв'язку із проживанням на території Російської Федерації. Окрім того, вказує, що не має можливості самостійно знятися з місця реєстрації через відділеність місця проживання.

В судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила, що у належному їй житловому бидинку АДРЕСА_1, з 17.10.1992 року з її згоди зареєструвалася її колишня невістка ОСОБА_2

Пояснила, що з 2001 року відповідач з чоловіком та дочкою переїхали проживати у свій будинок, що в м.Острог по вул. Польовій.

Однак, у 2005 році шлюб між її сином ОСОБА_3 та відповідачем було розірвано, після чого відповідач переїхала на постійне проживання до Російської Федерації.

Зазначає, що з того часу, тобто більше тринадцяти років, ОСОБА_2 не з'являлася в її будинку, будь-яких особистих її речей у даному житловому приміщенні не має, а відповідач є лише зареєстрованою за місцем проживання в ньому.

Вказала, що ОСОБА_2 не проживає та не користується будинком, не бере участі у витратах на його утримання.

Окрім того, пояснила, що договору найму житлового будинку АДРЕСА_1 з ОСОБА_2 не укладала та наміру укладати такий договір не має.

Вказуючи на те, що відповідач протягом тривалого часу не проживає в зазначеному житловому приміщенні без поважних причин і позивач не чинила їй перешкод в праві користування житлом, а факт реєстрації місця проживання відповідача у належному їй житловому приміщенні створює для неї, як власника, незручності, в тому числі в оформленні субсидії та реалізації її прав як власника будинку, просить визнати відповідача такою, що втратила право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Суд, вислухавши позивача, свідків, вивчивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню.

До зазначеного висновку суд дійшов на підставі аналізу показів свідків та письмових доказів.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що їй відомо, що ОСОБА_2, яка була невісткою ОСОБА_1, уже понад десять років не проживає в житловому будинку позивача в АДРЕСА_1.

Вказала, що відповідач добровільно перестала проживати в будинку ОСОБА_1, оскільки вони разом із чоловіком та дитиною на той час побудували особистий будинок в м.Острог та почали проживати там.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що проживає по-сусідству з позивачем та йому відомо, що ОСОБА_2 уже близько 15-17 років не проживає в будинку ОСОБА_1 в АДРЕСА_1.

Зазначає, що позивач не чинила перешкод для відповідача в проживанні в даному будинку, однак остання, побудувавши власний будинок, разом із чоловіком переїхали проживати туди.

Вказав, що не знає, де на даний час проживає ОСОБА_2, однак в будинку ОСОБА_1 він її тривалий час не бачив.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №78658211 від 24.01.2017 року, житловий будинок АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить для ОСОБА_6

З будинкової книги для прописки громадян, довідки про склад зарееєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №1684, виданої 10.09.2018 року ЦНАП виконкому Острозької міської ради вбачається, що в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_7 (внук), ОСОБА_8 (внучка), ОСОБА_2 (колишня невістка) та ОСОБА_9 (син).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1, виданого 29.03.2005 року відділом РАЦС Острозького райуправління юстиції Рівненської області, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано, про що в книзі реєстарції актів про розірвання шлюбу 29.03.2005 року зроблено запис №29.

Водночас, з пояснень позивача та свідків в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 понад 13 років не проживає в АДРЕСА_1.

Окрім того, дані обставини не оспорюються відповідачем, що випливає з пояснень ОСОБА_2, які містяться в її заяві від 20.11.2018 року, що надійшла на адресу суду 04.12.2018 року.

Суд, розглянувши справу за правилами загального позовного провадження, вислухавши пояснення позивача, свідків, визначивши юридичну природу правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач є зареєстрованими за місцем проживання в будинку АДРЕСА_1, який на праві приватної власності належить позивачу.

Право власності позивача на вказаний житловий будинок підтверджується дослідженим судом витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 78658211 від 24.01.2017 року.

Водночас, в судовому засіданні встановлено, що між позивачем, яка є власником майна і відповідачем не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався.

Окрім того, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 понад тринадцять років не проживає у даному житловому будинку та не користується ним без поважних причин, при цьому позивачем не створюються їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У відповідності до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст.391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення ст.391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

В судовому засіданні встановлено, що факт реєстрації місця проживання відповідача у належному позивачу житловому приміщенні порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі оформлення субсидії та реалізації її майнових прав як власника будинку.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім'ї позивача.

Разом з тим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Згідно з положеннями ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

В судовому засіданні з пояснень позивача, свідків, досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об'єктивності, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає в належному позивачу будинковолодінні більше тринадцяти років, тобто понад один рік, договору на користування житлом з власником будинку відповідач не укладала, підстав для продовження терміну зберігання за нею права користування спірним житловим будинком не встановлено, особисті речі відповідача в житловому приміщенні відсутні, участі в оплаті комунальних послуг за житловий будинок відповідач не приймає, що свідчить про втрату інтересу до житлового будинку як до свого постійного місця проживання, тому відповідач підлягає визнанню такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1, на підставі статей 383 та 391 ЦК України.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Одночасно, суд вважає, що визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивача.

На підставі ст.ст. 383, 391 ЦК України, керуючись ст.10, 12, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задоволити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27.12.2018 року.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.