Постанова

Іменем України

18 грудня2018 року

м. Київ

справа № 757/45804/16-ц

провадження № 61-20332св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року у складі судді Батрин О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2017 року у складі колегії суддів: Шебуєваої В. А., Оніщука М. І., Українець Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» (далі - ТОВ «Соул-Україна») про стягнення грошових коштів. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 31 травня 2016 року між ним та ТОВ «Соул-Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 00204, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати йому автомобіль Tоyota Rav 4, 2.2D AT Live (4WD) вартістю 650 тис. грн. На виконання умов договору він сплатив авансовий платіж у розмірі 65 тис. грн. 03 червня 2016 року він звернувся до відповідача із заявою про розірвання вказаного договору та повернення сплаченого авансового платежу. 10 червня 2016 року йому було повернуто лише 13 тис. грн. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив стягнути з ТОВ «Соул-Україна» на свою користь залишок авансового платежу в розмірі 52 тис. грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року позов задоволено. Стягнено з ТОВ «Соул-Україна» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 52 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір фінансового лізингу є нікчемним, оскільки він не був нотаріально посвідчений. Тому підлягають застосуванню наслідки недійсності правочину, а саме повернення коштів, сплачених позивачем на виконання договору.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Соул-Україна» відхилено, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У квітні 2017 року ТОВ «Соул-Україна» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга ТОВ «Соул-Україна» мотивована тим, що договір фінансового лізингу від 31 травня 2016 року № 00204 укладений згідно з вимогами закону, містить детальний опис умов щодо строків отримання предмета лізингу, його вартості та передачі, а також - порядок сплати всіх платежів. Позивачем сплачено платіж, який згідно з пунктом 9.8. статті 9 договору фінансового лізингу було зараховано за оформлення договору в розмірі 10 %, тобто 65 тис. грн. Протягом трьох днів після укладення договору ОСОБА_1 подав заяву про розірвання договору, у зв'язку з чим згідно з пунктом 12.1. статті 12 договору фінансового лізингу йому було повернуто 20 % сплаченого платежу - 13 тис. грн. Тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року відкрито провадження у цій справі, а ухвалою від 09 листопада 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 травня 2018 року справу № 757/45804/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, дугою статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частин першої, четвертої, п'ятої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Аналогічне положення міститься у статті 806 ЦК України.

Судами встановлено, що 31 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Соул-Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 00204, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати позивачу автомобіль Tоyota Rav 4, 2.2D AT Live (4WD), вартістю 650 тис. грн.

В цей же день на рахунок ТОВ «Соул-Україна» ОСОБА_1 було сплачено 65 тис. грн.

3 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Соул-Україна» із заявою про розірвання договору фінансового лізингу.

Відповідач повернув позивачу 20 % від сплаченого ним платежу, тобто 13 тис. грн.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

Правовідносини з найму (оренди) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди) (стаття 759 ЦК України).

Згідно із статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Встановивши, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу не був нотаріально посвідчений, а відтак є нікчемним, і що на виконання вказаного договору ТОВ «Соул-Україна» частково повернуло ОСОБА_1 сплачені ним кошти, суди дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог шляхом застосування наслідків недійсності правочину.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ТОВ «Соул-Україна» про те, що позивачем не було сплаченого авансового платежу, оскільки внесені ним кошти в розмірі 65 тис. грн зараховані як платіж за оформлення договору, не мають правового значення для правильного вирішення справи, так як стягнення цих коштів обумовлено нікчемністю укладеного між сторонами договору та застосуванням встановлених законом наслідків його недійсності.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Виконання оскаржуваних судових рішень було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року, тому у зв'язку із залишенням їх без змін необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик