Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 630/1016/14-ц

провадження № 61-17924св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-відповідач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи-позивачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 12 жовтня 2016 року у складі судді Дем?яненко І. В. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 22 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Міненкової Н. О., Кокоші В. В., Шевченко Н. Ф.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна, яке є спільним майном подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що позивач з 21 вересня 2002 року до

28 листопада 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 Під час шлюбу ОСОБА_5 (шлюбне прізвище ОСОБА_5) для здійснення підприємницької діяльності за особисті кошти ОСОБА_4 побудували в 2007 році торгівельний павільйон із зупиночним майданчиком за адресою АДРЕСА_1. Вказаний торгівельний павільйон було зареєстровано на ім'я його дружини ОСОБА_5., однак після розлучення між ними виникли суперечки з приводу володіння, користування та розпорядження спірним нерухомим майном.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог просив визнати вказаний об'єкт нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного об'єкту нерухомого майна.

У лютому 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду з заявами про вступ у справу в якості третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору.

Ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 18 лютого

2015 рокуОСОБА_6 та ОСОБА_7 залучено в якості третіх осіб, що заявляють самостійні вимоги на предмет спору у справі.

У грудні 2015 року треті особи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали до суду позовну заяву до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання права власності на частку нежитлової будівлі.

Позовна заява мотивована тим, що у 2007 році між ними та їх дочкою ОСОБА_5. було укладено договір про створення спільної сумісної власності шляхом спільного будівництва нежитлової будівлі для здійснення підприємницької діяльності. Згідно умов договору ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (батьки) мали здійснювати будівництво та фінансування, а на дочку було покладено обов'язок щодо оформлення права власності на цю будівлю. Наприкінці 2007 року будівництво було завершене та нежитлову будівлю «А-1» загальною площею 24,5 кв. м, що розташована за адресою

АДРЕСА_1, було введено в експлуатацію. Свідоцтво про право власності на вказану будівлю було оформлено на дочку ОСОБА_5. як на фізичну особу, хоча дозвіл на розміщення будівлі, акт про прийняття в експлуатацію, договір оренди земельної ділянки та інші дозвільні документи оформлювалися з вказівкою, що вона є суб'єктом підприємницької діяльності. Також вказали, що з 22 січня 2008 року до теперішнього часу вони разом з дочкою здійснюють підприємницьку діяльність в цій будівлі. Оскільки ОСОБА_4 вважає спірну нежитлову будівлю об'єктом спільної сумісної власності подружжя, вони змушені звернутись до суду за захистом своїх прав.

У зв'язку з викладеним просили визнати нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 24,5 кв. м, що розташована за адресою АДРЕСА_1, об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та поділити спільну сумісну власність, визнавши за ОСОБА_7 і ОСОБА_6 право власності на 2/3 частки нежитлової будівлі.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 12 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено в повному обсязі, позовні вимоги третіх осіб ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволено повністю.

Визнано нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 24,5 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_7 та ОСОБА_6право спільної сумісної власності на 2/3 частини нежитлової будівлі літ. «А-1» загальною площею 24,5 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 не надав належних і допустимих доказів безпосередньої участі в будівництві нежитлової будівлі за рахунок сімейних коштів або особистою працею, оскільки належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом придбання його під час шлюбу, але й фактом спільної участі подружжя коштами або працею в набутті цього майна. Позовні вимоги третіх осіб підлягають задоволенню, оскільки ними були доведено факт набуття майна в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім?ї.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено.

Скасовано рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання нежитлової будівлі літ. «А-1» загальною площею 24,5 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 та визнання за ОСОБА_7 та ОСОБА_6 право власності на 2/3 частини цієї нежитлової будівлі.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову

ОСОБА_4 з підстав недоведеності права спільної сумісної власності подружжя на спірне нерухоме майно, оскільки не спростовані надані третіми особами докази стосовно створення цього майна за їх кошти. Разом з тим апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції передчасно задовольнив позовні вимоги третіх осіб, оскільки не вирішив питання щодо частки ОСОБА_5 та щодо свідоцтва про право власності ОСОБА_5. на спірну будівлю, виданого 22 січня 2008 року.

У касаційній скарзі, поданій 25 січня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди необґрунтовано взяли до уваги докази, надані третіми особами у справі, оскільки світлокопії накладних на придбання товарно-матеріальних цінностей у 2007 році, були надруковані

14 листопада 2011 року, у зв'язку з чим вони не є належними документами у справі. Договір про спільну діяльність від 05 квітня 2007 року є підробленим, оскільки підпис його колишньої дружини ОСОБА_8 не відповідає підпису, який вона використовувала у період перебування з ним у шлюбі, а саме з

2002 року до 2011 року. Судами були залишені без уваги його доводи стосовно того, що ОСОБА_5 з 01 січня 2009 року до 2014 року не здійснювала підприємницької діяльності та з 23 грудня 2014 року була безробітною. Судами були залишені без уваги його доводи стосовно того, що він надавав особисті кошти своїй колишній дружині на будівництво спірного нерухомого майна у розмірі 50 000,00 грн. Вказує, що судами не було досліджено достовірності договору про створення спільної діяльності від

05 квітня 2007 року та не спростовано його доводи щодо фальсифікації цих доказів.

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що право власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 з 05 лютого 2008 року згідно інформації, яка міститься в Реєстрі прав власності на нерухоме майно

(а. с. 5, 21, том 1 а. с. 52, том 2).

ОСОБА_5 21 квітня 2008 року повторно зареєстрована як фізична особа підприємець (а. с. 69, 94, том 2).

05 квітня 2007 року між ОСОБА_5., ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено договір про створення спільної сумісної власності, згідно якого ОСОБА_8 здійснює оформлення всіх дозвільних документів та укладання необхідних договорів для одержання свідоцтва про право власності на об'єкт будівництва, а ОСОБА_7 та ОСОБА_6 здійснюють фінансування всіх робіт з оформлення документації та будівництва об'єкту нерухомого майна (а. с. 51, том 2).

Згідно висновку судово-технічної будівельної експертизи від 26 серпня

2016 року № 1957/7067 ринкова вартість спірної нежитлової будівлі літ. «А-1» загальною площею 24,5 кв. м станом на 01 січня 2008 року складала

64 978,00 грн, а станом на серпень 2016 року - 174 634,00 грн та можливий тільки один варіант поділу в натурі цієї нежитлової будівлі (а. с. 144-168,

том 2).

ОСОБА_4 стверджував, що він, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, протягом 2007-2008 років позичав її батькам грошові кошти в розмірі до 20 000,00 грн для будівництва торгівельного павільйону з зупиночним майданчиком за адресою АДРЕСА_1 з метою отримання його дружиною цього приміщення у власність для здійснення підприємницької діяльністі. Особистої участі в будівництві він не приймав, закупівлю будівельних матеріалів не здійснював, оскільки займав на той час посаду держслужбовця. Договір позики між ним та батьками колишньої дружини не укладав. В який період позичались кошти та в якій сумі, точно не пам'ятає.

Відповідно до частини першої статті 60СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першоїстатті 57 СКУкраїни особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Тобто у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України № 6-21цс15 від 11 березня 2015 року.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи в позові ОСОБА_4, виходив із того, що договір про спільну діяльність, укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у письмовій формі, не оспорювався, посилання позивача на недійсність цього договору доказами не підтверджені, та ОСОБА_4 не було надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Наявність лише одного факту набуття колишньою дружиною у власність спірної нежитлової будівлі не є безумовною підставою для визнання її спільною сумісною власністю подружжя, оскільки визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суди повинні установити не тільки факт набуття цього майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Судами під час розгляду справи також було встановлено, що ОСОБА_4 не приймав безпосередньої участі у придбанні будівельних матеріалів та будівництві спірної будівлі, оскільки цим займалася його дружина та її батьки відповідно до договору про спільну діяльність, вся документація на будівництво цієї будівлі оформлювалася його дружиною.

Доводи ОСОБА_4 стосовно того, що він надавав кошти у розмірі 50 000,00 грн на будівництво спірного торгівельного павільйону, не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того в суді першої інстанції ОСОБА_4 зазначав, що він надавав кошти на будівництво цієї будівлі в розмірі 20 000,00 грн.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили в оскаржуваній ОСОБА_4 частині законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують цих висновків та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Касаційна скарга ОСОБА_4 не містить доводів щодо незаконності рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_7, тому в цій частині рішення суду апеляційної інстанції не переглядається.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 12 жовтня

2016 року в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик