Справа № 520/7062/18
Провадження № 2/520/4979/18
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Салтан Л.В.
при секретарі Дідур В.С..,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, про визнання права власності на спадкове майно, -
08 червня 2018 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до Київського районного суду міста Одеси з позовною заявою до ОСОБА_4, в якій просить визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом у рівних частках по 1/3 частини на квартири АДРЕСА_1, після смерті 13 червня 2013 року ОСОБА_7.
В обґрунтування цього позову, позивачі зазначають, що вони разом з відповідачем є рідними сестрами, братами, та спадкоємцями другої черги на спадкове майно, що залишилось після смерті 13 червня 2013 року ОСОБА_7
Спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_7, складається, зокрема, з квартири АДРЕСА_1.
12 жовтня 2013 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори відкрито спадкову справу № 986/2013, на підставі заяв позивачів.
Незважаючи на це, 09 листопада 2013 року відповідач ОСОБА_4 звернулась до приватного Одеського нотаріального округу ОСОБА_8 з заявою про прийняття спадщини після померлої, на підставі чого було відкрито спадкову справу № 51/2013.
31 березня 2014 року приватний нотаріус Одеського нотаріального округу ОСОБА_8 видав свідоцтво про право на спадщину за законом, яким визнав право власності на квартиру АДРЕСА_2 за відповідачем ОСОБА_4
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 31 січня 2014 року та зареєстроване в реєстрі за 1430, на квартиру АДРЕСА_3.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року, доповнено другий абзац резолютивної частини рішення суду: «Встановити факт, що особа, яка зазначена у договорі від 19.08.2008 року купівлі-продажу квартири за № 124, у будинку № 116, по вулиці Академіка Корольова, у місті Одесі, реєстровий № 1439, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, як ОСОБА_7, у свідоцтві про смерть від 13.06.2013 року за № 2, виданому ЗАГСом Бесарабяска - ОСОБА_7, у свідоцтві про народження, актовий запис № 23 від 19.03.1951 року, виданому Виконавчим комітетом Серпневської селищної ради Тарутинського району, Одеської області ОСОБА_10, є однією і тією ж особою ОСОБА_7.

На цей час рішення суду набрало законної сили.

Постановою державного нотаріуса Третьої одеської державної нотаріальної контори від 24 квітня 2018 року відмовлено ОСОБА_11, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_3 у вчинення нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири № № 10, у буд. 5/4, по вул. Ак. Корольовій, у м. Одесі, після смерті ОСОБА_7

Підставами відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину стали накладення арештів на спірне майно.

На підставі викладеного, позивачі були вимушені звернутись до суду з відповідним позовом.

Позивач ОСОБА_1, яка є й представником позивача ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, повідомлялася належним чином, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечила.

Представник позивача ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечив.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не зявилась, повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не сповістила, відзив на позов не надала.

Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

Представник третьої особи ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Також, у своїй заяві представник третьої особи вказав, що ОСОБА_5 не має відношення до цієї справи, її син ОСОБА_6 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_2.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовна заява не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 липня 2013 померла ОСОБА_7, якій на праві власності належала квартира АДРЕСА_4, квартира АДРЕСА_5, та 1/2 частки будинку № 81 по вулиці Котовського, у селищі Серпневе, Тарутинського району, Одеської області.

12 жовтня 2013 року нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори на підставі заяв спадкоємців ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про прийняття спадщини було відкрито спадкову справу № 986/2013.

Крім того, 09 листопада 2013 року відповідач ОСОБА_4, яка є рідною сестрою ОСОБА_7 і також належить до кола спадкоємців вказаної особи за законом другої черги, звернулася до приватного нотаріуса ОСОБА_12 із заявою про прийняття спадщини, зазначивши у заяві, що інших спадкоємців померлої, крім неї, немає. 09 листопада 2013 року приватним нотаріусом відкрито спадкову справу № 51/2013.

При цьому, враховуючи допущену помилку в написані імені померлої, нотаріус не ідентифікував спадкові справи № 51/2013 та № 986/2013 як такі, що відкриті щодо майна одного й того ж спадкодавця.

Постановою державного нотаріуса Третьої одеської державної нотаріальної контори від 24 квітня 2018 року відмовлено ОСОБА_11, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_3 у вчинення нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири № № 10, у буд. 5/4, по вул. Ак. Корольовій, у м. Одесі, після смерті ОСОБА_7, оскільки вказане майно перебуває під арештами.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст.. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст. 328 Цивільного Кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Право власності вважається набуте правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Відмовляючи у вчиненні нотаріальної дії державний нотаріус вказав у своїй постанові, що на даний час на спірне майно накладено арешти.

При цьому позивачі не зверталися до суду з вимогами щодо зняття арештів з зазначеного майна.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

У п. 36 рішення Європейського суду у справі Голдера проти Сполученого Королівства, вказано, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» у рішенні від 17 липня 2008 року Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

У пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, вказано, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Відповідно до положень статті 1218 ЦК, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Статтею 1268 Цивільного Кодексу України передбачено право спадкоємця за законом чи заповітом прийняти спадщину або відмовитись від її прийняття.

У відповідності до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України, строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 66 Закону України «Про нотаріат», на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України.

Згідно з ч. 1 ст. 68 Закону України «Про нотаріат», нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.

Відповідно ч. 1 ст. 46 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси, які вчиняють нотаріальні дії, мають право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій.

У своїй позовній заяві позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 просять визнати за ними право власності на спірну квартиру, тобто по 1/3 частини зазначеної квартири, та вказують, що окрім них, є ще 1 спадкоємець другої черги, а саме відповідач ОСОБА_4

ОСОБА_4 звернулась до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 у строк, передбачений законом, те, що вона є спадкоємцем другої черги не оскаржується позивачами, у звязку з чим, суд вважає, що слід розподіляти спадкове майно між чотирма спадкоємцями другої черги.

Відповідно до ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі.

Згідно зі ст. 63 Закону України «Про нотаріат», нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов'язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.

Відповідно до п. 1.2 Глави 10, Другого Розділу «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого в Міністерстві Юстиції за № 282/20595 від 22 лютого 2012 року,спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно з п. 1.2 зазначеного порядку, при зверненні спадкоємця у звязку з відкриттям спадщини нотаріус зясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.

Відповідно до п. 2.1 зазначеного порядку, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів.

Згідно з п. 2.2 зазначеного порядку, при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту.

У пункті 2.4 зазначеного порядку вказано, що у разі підтвердження факту заведення спадкової справи іншим нотаріусом нотаріус відмовляє заявнику у прийнятті заяви (іншого документа) та розяснює право її подачі за місцезнаходженням цієї справи, а у разі потреби (неправильно визначено місце відкриття спадщини) витребовує цю справу для подальшого провадження.

Пунктом 2.5 зазначеного порядку передбачено, що номер спадковій справі присвоюється один раз і складається з порядкового номера, за яким вона зареєстрована в книзі обліку і реєстрації спадкових справ, та зазначається через дріб (дефіс) рік, у якому вона заведена.

Відповідно до п. 2.7 зазначеного порядку, при встановленні факту одночасного відкриття декількох спадкових справ (наприклад, за місцем проживання спадкодавця і за місцезнаходженням спадкового майна), спадкові справи, відкриті з порушенням вимог статті 1221 Цивільного кодексу України, повинні бути передані за належністю нотаріусу, до компетенції якого входить ведення цієї спадкової справи.

При одночасному відкритті спадкових справ різними нотаріусами за місцем відкриття спадщини спадкова справа передається до того нотаріуса, у якого згідно з паперовими носіями відкрито спадкову справу раніше.

Тобто, приватний нотаріус ОСОБА_8 повинна була направити заведену нею спадкову справу, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7 до державного нотаріусу Третьої одеської нотаріальної контори ОСОБА_13 для обєднання спадкових справ, що відкриті після смерті 13 червня 2013 року ОСОБА_7

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Слід зазначити, що позивачі вказують на своє право із зверненням до суду з позовною заявою про витребування майна квартири АДРЕСА_2, з чужого незаконного володіння, проте з такими вимогами до суду не зверталися.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У звязку з чим, суд вважає позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 2, 4, 5, 6, 13, 76-81, 263-265, 274-279, 280-289, 354-355 ЦПК України, ст. 319, 376, 391, 1217, 1223, 1268, 1270 ЦК суд, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого в Міністерстві Юстиції за № 282/20595 від 22 лютого 2012 року, Законом України «Про нотаріат», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, про визнання права власності в порядку спадкування за законом у рівних частках по 1/3 частини на квартири АДРЕСА_1, після смерті 13 червня 2013 року ОСОБА_7.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 14 листопада 2018 року.

Головуючий Салтан Л. В.