АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/2697/17Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/789/557/18 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

з участю секретаря - Романюк Х.Ю.

за участю апелянта - ОСОБА_1,

представника апелянта - ОСОБА_2,

представника відповідача Тернопільської міської ради - Ахтемейчук В.М.,

третьої особи - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/2697/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2018 року, ухваленого суддею Дзюбичем В.Л., повний текст якого складено 26 лютого 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, з участю третіх осіб - приватного підприємства «Благоустрій», ОСОБА_5 про визнання незаконними рішень виконавчого комітету Тернопільської міської ради,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду із позовом до Тернопільської міської ради, з участю третіх осіб - приватного підприємства «Благоустрій», ОСОБА_5 про визнання незаконними рішень виконавчого комітету Тернопільської міської ради №113 від 17 лютого 2015 року «Про розгляд звернення приватного підприємства «Благоустрій» щодо погодження перепланування приміщення в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1» та №411 від 13 травня 2015 року «Про надання кімнати в гуртожитку».

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що вона є співвласником кімнати НОМЕР_1, що знаходиться на п'ятому поверсі у гуртожитку по АДРЕСА_1, який перебуває на балансі ПП «Благоустрій». Всього на зазначеному поверсі гуртожитку знаходиться 13 кімнат, 7 з яких приватизовані, а також приміщення загального користування - кухня, коридор та допоміжна кімната, де мешканці гуртожитку зберігають свої речі. У 2015 році адміністрація ПП «Благоустрій» повідомила мешканців п'ятого поверху гуртожитку про те, що допоміжне приміщення рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №411 від 13 травня 2015 року переведене у житловий фонд і підлягає заселенню, а тому мешканці повинні звільнити його від особистих речей. В ході звернення до міської ради було отримано копію рішення виконкому №113 від 17 лютого 2015 року про розгляд звернення ПП «Благоустрій» щодо погодження перепланування допоміжного приміщення у вищевказаному гуртожитку під житлову кімнату, а у відповідності до рішення №411 від 13 травня 2015 року ордер на заселення у вказану кімнату видано ОСОБА_5 Позивач вважає, що вказані рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради ухвалені з порушенням вимог законодавства та підлягають скасуванню, оскільки порушують право власності співвласників кімнат на п'ятому поверсі у гуртожитку по АДРЕСА_1 на користування допоміжним приміщенням, яке перебуває у їхній спільній власності і використання якого можливе лише за згодою усіх співвласників. Зазначила, що ніхто із мешканців п'ятого поверху гуртожитку своєї згоди на переведення допоміжної кімнати, що знаходиться на даному поверсі, у житлову не надавав, оскільки дане приміщення використовується ними в якості кладової. Із врахуванням наведеного просить позовні вимоги задовольнити, визнати незаконними та скасувати вищевказані рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Зазначає, що оскаржувані рішення порушують право всіх мешканців п'ятого поверху гуртожитку на користування спірним приміщенням, яке є спільною власністю. Суд безпідставно дійшов до висновку про те, що власники житлових кімнат гуртожитку погодили переобладнання спірної побутової кімнати в житлову.

Окрім цього, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Виходячи з вищенаведеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції суду та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

У червні 2018 року представник Тернопільської міської ради - Ахтемейчук Н.М. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що твердження апелянта щодо відсутності згоди мешканців гуртожитку по АДРЕСА_1 на переобладнання спірного приміщення в житлове спростовується листами ПП «Благоустрою», а саме: №210 від 05 серпня 2014 року, №105 від 17 квітня 2015 року, №97 від 22 травня 2017 року та протоколом зборів мешканців 5-го поверху гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 від 13 червня 2015 року, де вказано, що працівниками підприємства із залученням депутата Тернопільської міської ради з мешканцями 5-го поверху гуртожитку по АДРЕСА_1 неодноразово проводились збори по питанню врегулювання відносин між мешканцями гуртожитку, щодо пропозиції влаштування комірок в підвальному приміщенні для складування особистих речей мешканців 5-го поверху.

Крім цього, зазначила, що в судових засіданнях позивач підтверджувала факт проведення неодноразових зборів мешканців даного гуртожитку щодо переобладнання спірного приміщення та погодження ними влаштування комірок у підвальному приміщенні.

Вказує, що допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. Що стосується спірної побутової кімнати в гуртожитку, то в суді неодноразово зазначалось, що спірне приміщення не відноситься до такого, яке б забезпечувало експлуатацію будинку та побутового обслуговування мешканців будинку і станом на 2014-2015 р.р. було вільним, що підтверджується листами ПП «Благоустрій».

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її представник - адвокат ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник відповідача - Тернопільської міської ради в судовому засіданні 26 липня 2018 року проти апеляційної скарги заперечила. В судове засідання 31 липня 2018 року не з"явилася, хоча належним чином була повідомлена про день і час слухання справи.

Третя особа ОСОБА_5 проти апеляційної скарги заперечила та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи - ПП "Благоустрій" в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про день і час слухання справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що оскаржувані рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради ухвалені органом місцевого самоврядування в межах наданих повноважень та у встановлений законом спосіб, позивачем не доведено порушення її законних прав та інтересів внаслідок ухвалення зазначених рішень.

З таким висновком колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено наступні обставини.

Позивач ОСОБА_1 є співвласником кімнати НОМЕР_1, яка знаходиться на п'ятому поверсі у гуртожитку по АДРЕСА_1.

У відповідності до рішень виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів №885 від 18 грудня 1996 року «Про визнання права власності на будинок за адресою вул. АДРЕСА_1» та №786 від 02 жовтня 1997 року «Про внесення змін у рішення виконавчого комітету від 18 грудня 1996 року №885» власником гуртожитку по АДРЕСА_1 в осях 6-12 є Тернопільська міська рада, а балансоутримувачем являється ПП «Благоустрій».

З матеріалів справи вбачається, що кімнату НОМЕР_2 на п'ятому поверсі у гуртожитку по АДРЕСА_1 з 1984 року займали ОСОБА_8, 1961 року народження, особа з інвалідністю 2-ї групи, та ОСОБА_5, 1960 року народження, яка на даний час проживає разом із неповнолітньою донькою, 2002 року народження.

Протягом 2013-2015 років мешканці кімнати НОМЕР_2 неодноразово звертались до ПП «Благоустрій», Тернопільської міської ради з приводу вирішення питання щодо покращення їхніх житлових умов та виділення ОСОБА_5 разом із неповнолітньою дитиною окремого житлового приміщення, що підтверджується наявними у матеріалах справи зверненнями.

У відповідь на звернення Тернопільської міської ради та надання пропозицій щодо вирішення питання покращення житлових умов мешканців даної кімнати, 11 березня 2014 року ПП «Благоустрій» направило до виконавчого комітету Тернопільської міської ради листа із пропозицією виділити мешканцю кімнати НОМЕР_2 ОСОБА_5 окреме житлове приміщення за рахунок побутової кімнати, що знаходиться на п'ятому поверсі гуртожитку по АДРЕСА_1.

Як встановлено судом першої інстанції, спірна побутова кімната на п'ятому поверсі гуртожитку по АДРЕСА_1 використовувалась мешканцями гуртожитку для зберігання своїх особистих речей, що підтверджується листом виконавчого комітету Тернопільської міської ради №160/06 від 15 січня 2014 року.

Актом обстеження побутової кімнати від 07 листопада 2014 року, проведеного ПП «Благоустрій», встановлено, що побутова кімната, яка знаходиться на п'ятому поверсі гуртожитку по АДРЕСА_1 площею 9.2 кв.м., має вікна, централізоване опалення та може використовуватися як житлова кімната.

Листом №127 від 23 квітня 2014 року ПП «Благоустрій» звернулось до міського голови м.Тернополя із клопотанням перевести побутову кімнату площею 9.2 кв.м. у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 у житлову та виділити її для проживання ОСОБА_5 на склад сім'ї дві особи.

КП «Місто» на замовлення Тернопільської міської ради було виготовлено Проект відповідності діючим державним будівельним, санітарним і пожежним нормам існуючого приміщення загального користування та стану конструкцій і перепланування його під житлову кімнату НОМЕР_3 в будівлі гуртожитку за адресою АДРЕСА_1, який був скерований на розгляд виконавчого комітету Тернопільської міської ради.

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 113 від 17 лютого 2015 року «Про розгляд звернення ПП «Благоустрій» щодо погодження перепланування приміщення за адресою АДРЕСА_1» погоджено перепланування приміщення загального користування під житлову кімнату НОМЕР_3 у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1, здійснене мешканцями гуртожитку з врахуванням висновків та рекомендацій «Проекту відповідності діючим Державним будівельним, санітарним і пожежним нормам існуючого приміщення загального користування та стану конструкцій і перепланування його під житлову кімнату№НОМЕР_3 в будівлі гуртожитку за адресою АДРЕСА_1.

У відповідності до рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №411 від 13 травня 2015 року «Про надання кімнати в гуртожитку» кімнату НОМЕР_3 житловою площею 7.2 кв.м. в гуртожитку виконавчого комітету за адресою АДРЕСА_1 надано ОСОБА_5 на склад сім'ї дві особи.

Приміщення кімнати НОМЕР_2, у якій попередньо проживала ОСОБА_5, на даний час приватизоване ОСОБА_8

Для з'ясування питання законності оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування насамперед необхідно визначити правовий статус спірного приміщення, а саме, чи являється воно допоміжним приміщенням, та чи було дотримано відповідачем встановленого чинним законодавством порядку надання його для проживання.

Будинок по АДРЕСА_1 в м.Тернополі належить до категоріїї гуртожитку, в зв"язку із чим житлові права його мешканців врегульовані Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1-1 вказаного Закону допоміжні приміщення у гуртожитку - приміщення у гуртожитку, призначені для забезпечення експлуатації гуртожитку як житлового комплексу та побутового обслуговування і задоволення санітарно-гігієнічних потреб його мешканців (кухні, санвузли, сходові клітки, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні (позакімнатні) коридори, колясочні, кладові, сміттєзбірні камери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Крім того, згідно з Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

З аналізу зазначених нормативно-правових актів можна зробити висновок, що основним при визначенні статусу приміщення слід вважати його функціональне призначення.

Отже, допоміжне приміщення має слугувати для: 1) забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку; 2) забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

В матеріалах справи наявна інформація третьої особи ПП «Благоустрій» про те, що спірне приміщення належить не до допоміжних, а до нежитлових приміщень та у відповідності до п.11 ч.1 ст.1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. (а.с.60-61) .

Однак, вказана інформація не може бути взята до уваги, оскільки вона суперечить іншим матеріалам справи.

Судом встановлено, що спірна побутова кімната на п'ятому поверсі гуртожитку по АДРЕСА_1 використовувалась мешканцями гуртожитку для зберігання своїх особистих речей, що підтверджується листом виконавчого комітету Тернопільської міської ради №160/06 від 15 січня 2014 року, тобто використовувалась для побутового обслуговування мешканців будинку (як кладова).

Колегія суддів звертає увагу на те, що спірне приміщення до перепланування, було приміщенням загального користування, яке згодом переплановано під житлову кімнату НОМЕР_3 в будівлі гуртожитку за адресою АДРЕСА_1.

Даний факт підтерджується рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №113 від 17 лютого 2015 року, довідкою управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради №103/14 від 26 січня 2015 року та «Проектом відповідності діючим Державним будівельним, санітарним і пожежним нормам існуючого приміщення загального користування та стану конструкцій і перепланування його під житлову кімнату№НОМЕР_3 в будівлі гуртожитку за адресою АДРЕСА_1» [а.с.28-32].

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що спірна побутова кімната до перепланування була призначена для загального користування, а тому належить до категорії допоміжних приміщень.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст.41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ч.ч.1, 2 ст.6 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що власники житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у гуртожитку. Допоміжні приміщення у гуртожитку передаються у спільну сумісну власність безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Співвласники допоміжних приміщень у гуртожитку зобов'язані не перешкоджати іншим особам у правомірному користуванні такими приміщеннями.

Аналогічна норма закріплена і в ч.2 ст.382 ЦК України.

Питання про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку роз'яснено Конституційним Судом України у своєму рішенні від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 року, в якому суд зазначив, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього; власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир; питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, влаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

З наведених норм закону слідує, що допоміжні приміщення у багатоквартирних житлових будинках та гуртожитках перебувають у спільній власності власників як приватизованих, так і неприватизованих квартир і питання щодо розпорядження зазначеними приміщеннями вирішується лише за їхньою спільною згодою.

Колегія суддів погоджується з посиланням апелянта про те, що питання переобладнання допоміжного приміщення загального користування - побутової кімнати, що знаходиться на п'ятому поверсі у гуртожитку по АДРЕСА_1, у житлове приміщення та виділення її ОСОБА_5 було вирішено ПП «Благоустрій» без попереднього повідомлення та відповідного погодження із власниками інших житлових кімнат на даному поверсі гуртожитку.

Cуд першої інстанції безпідставно дійшов до висновку про те, що погодження власниками житлових кімнат гуртожитку по АДРЕСА_1, які є співвласниками спірної побутової кімнати, на переобладнання цієї кімнати підтверджується довідкою ПП «Благоустрій» № 97 від 22 червня 2017 року та протоколом зборів мешканців п'ятого поверху гуртожитку від 18 червня 2015 року, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 4 ст.77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.ч.1, 2 ст.78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Документи, якими суд обґрунтував висновок про наявність згоди позивача та інших співвласників спірного приміщення у гуртожитку на розпорядження цим приміщенням, не відповідають вимогам процесуальних норм щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів виходячи із наступного.

Із змісту довідки ПП "Благоустрій" №97 від 22 червня 2017 року вбачається, що протягом 2014-2015 р.р. працівниками підприємства з залученням депутата Тернопільської міської ради п.Баб"юк М.П. з мешканцям 5-го поверху буд.АДРЕСА_1 неодноразово проводились збори по питанню врегулювання відносин між мешканцями поверху та мешканцями кімнати НОМЕР_2. На цих зборах було погоджена пропозиція влаштування комірок в підвальному приміщенні для складування. ПП «Благоустрій» була надана фінансова підтримка (бюджетна) для придбання блоків і дані приміщення вимуровані, освітлені, встановлені двері (комірки готові для користування), однак дані приміщення досі мешканці не використовують.

З протоколу зборів мешканців п'ятого поверху гуртожитку від 18 червня 2015 року вбачається, що на даних зборах вирішувалося питання встановлення комірок в підвальному приміщенні для мешканців 5-го поверху гуртожитку по АДРЕСА_1.

Таким чином, інформація, яка міститься у вказаних документах, стосується розпорядження підвальними приміщеннями гуртожитку та не має відношення до предмету спору.

Крім цього, даний протокол не містить переліку осіб, які брали участь у зборах, даних цих осіб та їх підписів, що ставить під сумнів достовірність зазначеного документу.

Разом з тим, суд першої інстанції не взяв до уваги докази, які свідчать про відсутність вказаної згоди, а саме: заяви мешканців п'ятого поверху гуртожитку - співвласників спірного приміщення від 19 грудня 2013 року про недопущення приватизації спірного приміщення [а.с.6] та від 11 червня 2015 року про надання копій рішень щодо спірного приміщення і порушення прав проведенням переобладнання (перепланування) спірного приміщення без згоди мешканців гуртожитку - співвласників спірного приміщення [а.с.9].

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції визнав, що з боку відповідача мало місце втручання в належне позивачу та іншим мешканцям п'ятого поверху право власності на допоміжне приміщення (побутову кімнату), однак вважав його законним, таким, що переслідувало легітимну мету та передбачало справедливу рівновагу між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини, зокрема права третьої особи ОСОБА_5 на житло, яке гарантоване їй ст.47 Конституції України.

Однак, з таким висновком колегія суддів не погоджується.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом регулювання ст.1 вказаного Протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном.

У прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішеннях в справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 проку, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року визначено три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме:

- чи можна вважати втручання законним;

- чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес;

- чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання с виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради суперечать ст.1 Першого протоколу, оскільки не відповідають жодному з наведених критеріїв.

Так, висновок суду першої інстанції про те, що "втручання у право власності на спірне приміщення було законним, таким, що переслідувало легітимну мету та передбачало справедливу рівновагу між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини, зокрема права третьої особи ОСОБА_5 на житло, яке гарантоване їй ст.47 Конституції України", суперечить зазначеним критеріям - мети втручання та балансу інтересів.

Як зазначено вище, метою втручання має бути задоволення суспільного, публічного інтересу, а справедлива рівновага повинна бути дотримана між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка страждає від втручання.

У той же час суд першої інстанції метою втручання визначив задоволення інтересів однієї особи за рахунок ущемлення інтересів власників інших кімнат у гуртожитку по АДРЕСА_1, які є співвласниками спірного приміщення.

Таким чином, протиставлення потреб однієї особи, на користь якої здійснено втручання, інтересам суспільства - великої кількості осіб - співвласників майна, які страждають від втручання, не може вважатися дотриманням справедливого балансу.

Також, суд вказав, що втручання відповідача у власність позивача є таким, що відповідає принципу пропорційності, оскільки відповідач, як орган місцевого самоврядування, забезпечив співвласників кімнат п'ятого поверху гуртожитку окремими комірками у підвальному приміщенні, які придатні для використання в якості допоміжних приміщень та зберігання особистого майна.

Однак, на думку колегії суддів, вказана обставина не може свідчити про дотримання принципу пропорційності.

Так, підвальне приміщення належить на праві спільної власності усім власникам кімнат гуртожитку по АДРЕСА_1. Відповідно, розпорядження цим приміщенням може здійснюватись, аналогічно до спірного приміщення, тільки за згодою усіх співвласників, а не за одноосібним рішенням відповідача.

Отже, за відсутності у відповідача відповідних повноважень, висновок суду про те, що відповідач забезпечив співвласників кімнат п'ятого поверху гуртожитку, не ґрунтується на нормах матеріального права,.

Крім цього, ні позивач, ні інші співвласники спірного приміщення - власники кімнат гуртожитку, не давали згоди на розпорядження спірним приміщенням побутової кімнати взамін на проведення ремонтних робіт та виділення їм комірок для зберігання майна у підвальному приміщенні.

Дотримання критерію законності втручання відповідача у право власності позивача, на думку суду першої інстанції, підтверджується тим, що відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17 травня 2005 року №76, питання погодження та надання дозволу на проведення переобладнання або перепланування будинків, квартир, житлових та нежитлових приміщень у житлових будинках віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування, а тому суд вважає, що ухвалюючи оскаржувані рішення відповідач діяв у передбачений законом спосіб та в межах наданих повноважень.

Однак, застосування вказаних нормативно-правових актів не відповідає принципу законності, оскільки вони регулюють порядок отримання дозволу на проведення перепланувань приміщень власниками цих приміщень, а не примусового позбавлення права власності цих власників.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи те, що спірне допоміжне приміщення перебувало у спільній власності власників як приватизованих, так і неприватизованих квартир, тому питання щодо розпорядження зазначеним приміщенням повинно вирішуватися за їхньою спільною згодою, чого в даному випадку дотримано не було.

Крім цього, допущене відповідачем втручання в право власності позивача не відповідає умовам, за дотримання яких таке втручання вважається правомірним, що визначені Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з посиланням апелянта на те, що оскаржувані рішення Тернопільської міської ради № 113 від 17 лютого 2015 року «Про розгляд звернення ПП «Благоустрій» щодо погодження перепланування приміщення в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1» та № 411 від 13 травня 2015 року «Про надання кімнати в гуртожитку» ухвалені органом місцевого самоврядування з порушенням чинного законодавстава, що призвело до порушення законних прав та інтересів позивача.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в позові, судом першої інстанції надано не вірну оцінку обставинам справи.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовільнити, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовільнити та скасувати рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №113 від 17 лютого 2015 року «Про розгляд звернення приватного підприємства «Благоустрій» щодо погодження перепланування приміщення в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1» та №411 від 13 травня 2015 року «Про надання кімнати в гуртожитку».

Також із Тернопільської міської ради слід стягнути в користь апелянта понесені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовільнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, з участю третіх осіб - приватного підприємства «Благоустрій», ОСОБА_5 про визнання незаконними рішень виконавчого комітету Тернопільської міської ради - задовільнити.

Визнати незаконними та скасувати рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №113 від 17 лютого 2015 року «Про розгляд звернення приватного підприємства «Благоустрій» щодо погодження перепланування приміщення в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1» та №411 від 13 травня 2015 року «Про надання кімнати в гуртожитку».

Стягнути із Тернопільської міської ради в користь ОСОБА_1 960.00 грн. сплаченого при подачі апеляційної скарги судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 06 серпня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи