Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

місто Київ

справа № 308/13831/15-ц

провадження № 61-8440ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцов В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, в інтересах яких діє ОСОБА_6, на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 16 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Готра Т. Ю., Куцина М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 4 331 497, 19 грн.

На обґрунтування пред'явлених вимог позивач зазначив, що між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно з яким позичальник отримав у борг як позику 909 370, 00 грн, що еквівалентно 110 000 дол. США, у строк до 30 січня 2015 року. Грошові кошти на умовах позики отримані ОСОБА_4 зі згоди його дружини ОСОБА_5 в інтересах сім'ї. У встановлений договором строк позичальник позику не повернув, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка має бути сплачена позичальником та його дружиною у солідарному порядку.

Позивач визначив правовими підставами позову положення статей 526, 611, 625, 1046, 1047 Цивільного кодексу України, статей 61, 65 Сімейного кодексу України.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що приватним нотаріусом видано виконавчий напис про стягнення заборгованості за наведеним договором позики, який не скасований та є дійсним, що свідчить про те, що стягнення за договором позики вже відбулося. Дружина позичальника ОСОБА_5 не є поручителем, а тому не може відповідати за договором позики.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 16 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову. Судом апеляційної інстанції стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 4 331 497, 19 грн; здійснено розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що договір позики укладено в інтересах сім'ї, а тому такий обов'язок із повернення позики виконується подружжям як солідарними боржниками. Виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом 26 жовтня 2015 року, не виконаний, строк пред'явлення його до виконання вже сплинув.

Відповідачі, не погодившись із рішенням апеляційного суду, звернулись до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просили скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

На обґрунтування вимог касаційної скарги заявники вважали безпідставним задоволення апеляційним судом позову, оскільки позивач вже захистив свої порушені права кредитора шляхом отримання виконавчого напису, вчиненого нотаріусом, про стягнення заборгованості за договором позики. Відповідач ОСОБА_5 не є солідарним боржником за договором позики, оскільки вона не є стороною договору позики, а позичені кошти не використовувались в інтересах сім'ї.

Представник позивача ОСОБА_7 подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що відповідачі звернулися із касаційною скаргою, проте з її змісту неможливо з'ясувати, в інтересах кого з відповідачів її подано та в якій частині її доводи та вимогу стосуються кожного з відповідачів, зважаючи на різні правові позиції. Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України

(в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року) одна й та сама особа може бути одночасно представником декількох відповідачів за умови відсутності конфлікту інтересів між ними, проте касаційна скарга подана представником відповідачів ОСОБА_6 за наявності конфлікту інтересів її довірителів, тобто касаційна скарга підписана особою, яка не має права її підписувати. На переконання заявника, як наслідок, відповідно до пункту 2 частини першої та частини другої статті 396 ЦПК України у такій правовій ситуації суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження. Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, яких суд зробив за результатами повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи. У касаційній скарзі не наведено обґрунтування, в чому полягає порушення апеляційним судом норм процесуального права. Грошові кошти отримано у позику за спільним погодженням подружжя, обох відповідачів. Відповідно до змісту нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_5 зазначила, що зміст статей 60, 65 Сімейного кодексу України їй роз'яснено. Відповідно до пункту 15 договору позики підписання цього договору та прийняття у позику грошей здійснювалося за письмовою згодою дружини позичальника. Покладання обов'язку доведення факту спільного використання отриманих у борг коштів подружжям на позивача суперечить положенням статей 10, 11, 60, 81 ЦПК України 2004 року. Відповідачі недобросовісно користуються процесуальними правами, оскільки обрали такий варіант процесуальної поведінки, за якого вони свідомо замовчували обставини спільного використання грошових коштів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження, витребувано з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області зазначену цивільну справу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вказану справу.

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За правилом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 13 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Семен Ю. Ю. Відповідно до умов договору позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 909 370, 00 грн, що було еквівалентно на день платежу сумі в 110 000, 00 дол. США, які підлягають поверненню у строк до 30 січня 2015 року.

У пункті 2 укладеного договору позики передбачено, що підписанням цього договору сторони підтвердили факт передачі суми позики від позикодавця позичальнику, що вчинено до підписання цього договору.

Згідно з пунктом 10 договору позики за прострочення виконання зобов'язань за цим договором позичальник зобов'язаний виплачувати пеню в розмірі, встановленому нормами чинного законодавства, а сума несплаченої вчасно позики має бути сплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції.

Одночасно з підписанням договору, 13 січня 2014 року, ОСОБА_5 підписала заяву, посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Семен Ю. Ю., відповідно до якої зміст статей 60, 65 Сімейного кодексу України нотаріусом їй роз'яснено. У наведеній заяві зазначено, що факт перебування ОСОБА_5 у шлюбі з ОСОБА_4 підтверджується паспортом, на 10 сторінці якого є відмітка про реєстрацію шлюбу від 29 січня 2010 року за № 32.

ОСОБА_5 заявила, що договір позики відповідає інтересам сім'ї та вона погоджується з тим, щоб умови договору позики (у тому числі, й сума позики) визначалися її чоловіком самостійно, або його представником.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17.

За приписами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що позичальником умови договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконувалися, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про стягнення заборгованості.

Відповідачами не оспорювалась правильність складеного позивачем розрахунку заборгованості, відповідно, у цій частині рішення судів не переглядаються.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач вже отримав захист своїх порушених прав кредитора шляхом отримання виконавчого напису, вчиненого нотаріусом про стягнення заборгованості за наведеним договором позики, зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 26 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Семен Ю. Ю. вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів на загальну суму 2 718 849, 80 грн за період з 30 січня 2015 року до 06 жовтня 2015 року.

Відповідно до листа Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби від 14 листопада 2016 року № 07-54/2192616 державним виконавцем 28 грудня 2015 року постановою повернуто виконавчий документ, виконавчий напис від 26 жовтня 2015 року, стягувачу за пунктом 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», а тому виконавчий напис № 1852, виданий 26 жовтня 2015 року, не виконаний, повторно на виконання до відділу ДВС пред'явлений не був.

Враховуючи, що виконавчий напис нотаріуса від 26 жовтня 2015 року не виконаний, а строк пред'явлення його до виконання вже сплинув, доводи заявника, наведені у касаційній скарзі, що позивач вже отримав захист своїх порушених прав як кредитор за договором позики, є безпідставними.

За загальним правилом, наведеним у статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, у досліджуваних правовідносинах виключно виконання зобов'язання є достатньою підставою для його припинення, а тому в разі, якщо вчинення виконавчого напису та його пред'явлення до виконання не мали своїм наслідком виконання порушеного зобов'язання, особа вправі вимагати надання захисту у інший спосіб та в іншому порядку на свій розсуд, як це передбачено у статті 20 ЦК України.

Здійснюючи перегляд рішення апеляційного суду в частині оцінки правомірності стягнення заборгованості з ОСОБА_5 як солідарного боржника за договором позики, Верховний Суд виходить з наступного.

У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена Верховний Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи Верховний Суд не встановив.

Виходячи із системного аналізу наведених норм права, в контексті встановлених судами обставин справи, для визначення солідарного характеру обов'язків ОСОБА_5 щодо повернення боргу за договором позики з'ясуванню підлягає питання, чи укладено такий договір її чоловіком в інтересах сім'ї.

Як встановлено апеляційним судом, що у заяві від 13 січня 2014 року, посвідченій приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Семен Ю. Ю., ОСОБА_5 визначила, що договір позики відповідає інтересам сім'ї. Підписуючи наведену заяву, ОСОБА_5 підтвердила, що договір позики від 13 січня 2014 року укладено її чоловіком ОСОБА_4 в інтересах сім'ї, а тому Верховний Суд дійшов переконання, що апеляційний суд обґрунтовано вирішив стягнути заборгованість солідарно з обох з подружжя.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, в інтересах яких діє ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик