Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 645/4850/16-ц

провадження № 61-18346св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова у складі судді Федорової О. В. від 13 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Бездітка В. М., Овсяннікової А. І., Сащенка І. С. від 09 лютого 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, визнання права власності на спадщину за заповітом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_5, з якою він з 1987 року проживав однією сім'єю за адресою: АДРЕСА_1. За життя ОСОБА_5 заповіла йому все належне їй майно.

На час відкриття спадщини він проживав разом із ОСОБА_5, у зв'язку з чим вважав себе таким, що прийняв спадщину після померлої. Проте держаним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори постановою від 24 вересня 2016 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_5 з посиланням на пропуск встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Його посилання про те, що він постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_5 на день відкриття спадщини не були прийняті нотаріусом до уваги, оскільки він не зміг документально це підтвердити.

З огляду на викладене просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт його проживання однією сім'єю зі спадкодавцем ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом: на АДРЕСА_1 та на АДРЕСА_2, після ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом: на АДРЕСА_1 та на АДРЕСА_2, після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 7 тис. 441 грн 20 коп.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що письмові докази, які містяться в матеріалах справи свідчать про те, що на час смерті ОСОБА_5 ОСОБА_1 проживав з нею. Так, з 2003 року ОСОБА_1 звертався до комунального закладу охорони здоров'я «Харківська міська поліклініка № 3» (далі - КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 3») за місцем мешкання: АДРЕСА_1. ОСОБА_1 отримував матеріальну допомогу на лікування ОСОБА_5, отримав лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_5, а також поніс витрати на поховання останньої.

Задовольняючи позовну вимогу про визнання права власності за ОСОБА_1 на спадкове майно після померлої ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки судовим розглядом встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на час відкриття спадщини, то він уважається таким, що прийняв спадщину після її смерті.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволеночастково. Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року в частині визнання права власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом і стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат по сплаті судового збору в сумі 7 тис. 441 грн 20 коп. скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6

В іншій частині рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновком районного суду про те, що на час відкриття спадщини ОСОБА_1 постійно проживав з ОСОБА_5

Разом з тим, ОСОБА_6 на підставі рішення суду про встановлення вказаного факту, що має юридичне значення, не позбавлений права звернутись з відповідною заявою до нотаріусапро прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину.

Крім того, оскільки ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи, то вона звільняється від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір».

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року, ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення в частині задоволення позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщиний ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що встановлення вказаного факту, що має юридичне значення, передбачено в порядку окремого провадження. При цьому оскільки судом не встановлено факту саме постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_5, то встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 року не створює правових наслідків.

Отже, у частині відмови в задоволення позову ОСОБА_1 рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржується, тому в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав до суду заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що він з ОСОБА_7 проживали разом протягом тридцяти років з 1987 року. При цьому в законодавстві відсутнє визначення поняття постійного місця проживання. У зв'язку з викладеним ОСОБА_1 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, судові рішення - без змін.

07 травня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судами встановлено, відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 15 березня 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Харкові.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина за заповітом на все належне їй майно, яке складається з: кв. АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, що належали їй на праві власності.

Відповідно до заповіту від 05 березня 2013 року на випадок своєї смерті ОСОБА_5 заповіла все своє майно ОСОБА_1

Згідно з відповіддю головного лікаря КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 3» від 23 вересня 2016 року на запит адвоката ОСОБА_2 ОСОБА_1 звертався до поліклініки з метою обстеження та лікування з 2003 року за місцем мешкання: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки КЗОЗ «Харківська міська лікарня № 7 від ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 знаходилася на лікуванні у неврологічному відділенні № 4 з 25 лютого 2016 року. Довідка видана для представлення за місцем роботи її чоловіка ОСОБА_1 на Харківський шарикопідшипниковий завод.

За заявою ОСОБА_1 про виплату заробітної плати за січень-лютий 2016 року для лікування його дружини, яка знаходилась на лікуванні в неврологічному відділенні № 4 КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 7» з 25 лютого 2016 року, ПАТ «Харківський підшипниковий завод» 16 березня 2016 року виплачено останньому заробітну плату на підставі вказаної заяви.

Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть ОСОБА_5 від 15 березня 2016 року, воно видано ОСОБА_1, про що свідчить його особистий підпис у цьому свідоцтві.

Похованням ОСОБА_5 займався ОСОБА_1, що підтверджується рахунком-замовленням на ритуальні послуги від 15 березня 2016 року.

Допитані судом свідки пояснили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_5 близько тридцяти років проживали однією сім'єю.

Матеріали спадкової справи до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 не містять заяви ОСОБА_1 про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно. Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24 вересня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у якій вказано, що заяву про прийняття спадщини у встановлений строк подала тітка померлої - ОСОБА_3, більше ніхто із заявами про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалось, у зв'язку з чим правових підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 не вбачається.

Суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (пункт 5 частини першої та частина друга статті 256 ЦПК України 2004 року).

У частині четвертій статті 265 ЦПК України 2004 року передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Відповідно до статті 256 ЦПК України2004 року та роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Таким чином, суди першої й апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення у справі, не звернули увагу на вказані положення законодавства, не дослідили і не перевірили доводів ОСОБА_1 щодо факту його постійного проживання зі спадкодавцем (ОСОБА_5) на час відкриття спадщини, що має значення для правильного вирішення спору, не посилались на докази на їх підтвердження, тому дійшли передчасного висновку про задоволення позову в цій частині.

Разом з тим, твердження ОСОБА_3 про те, що ця справа підлягає розгляду в порядку окремого провадження, суперчать положенням частини четвертої статті256 ЦПК України 2004 року.

З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення у справі, неправильно застосували норми матеріального права, порушивши норми процесуального права. Тому судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин оскаржувані судові рішення в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини не відповідають вимогамстатті 263 ЦПК України та ухвалені з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта