ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року м. Чернівці

справа № 727/4168/18-ц

провадження № 22-ц/822/108/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Половінкіної Н. Ю., Одинака О. О.,

секретаря Собчук І.Ю.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1, представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_5, на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 21 вересня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернівцірембуд» про визнання договору купівлі-продажу 73/10000 ідеальних часток будівлі недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виселення (головуючий суддя у першій інстанції Чебан В.І.),

встановив:

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернівцірембуд» (далі -ТОВ «Чернівцірембуд») про визнання договору купівлі-продажу 73/10 000 ідеальних часток будівлі.

Зазначав, що поселився в 1997 році в житлові приміщення НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 гуртожитку, який знаходиться по АДРЕСА_1.

В 1998 році, проживаючи за вказаною адресою, позивач отримав ордер та в подальшому оформив постійну прописку, про що наявні відмітки в паспорті громадянина України. Стверджує, що у 1999 році комендантом гуртожитку ОСОБА_3 незаконно вилучено в нього даний ордер та знищено його. Даний факт було встановлено в ході судового розгляду справи №727/5669/13-ц Шевченківським районним судом м.Чернівці, де вже на той час директор TOB «Чернівцірембуд» підтвердив, що ордер ним було вилучено та знищено. Цим же рішенням суду було встановлено законність реєстрації та проживання позивача за вказаною адресою.

Позивач стверджував, що з 1997 року по даний час, займаючи приміщення НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 (житлова кімната, кухня, коридор, ванна кімната) постійно сплачував всі комунальні послуги, добросовісно та безперервно володів вказаним майном.

Однак, 29 січня 2016 року TOB «Чернівцірембуд» здійснило незаконну продажу вказаних житлових приміщень ОСОБА_7.

Вважає, що він має переважне право на купівлю вказаних приміщень.

Позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 73/10000 ідеальних часток будівлі (житлових приміщень НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4) від 29 січня 2016 року, який укладений між TOB «Чернівцірембуд» та ОСОБА_5 та вирішити питання про судові витрати.

21 червня 2017 року ОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_2, подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_4 про виселення, який прийнятий судом до розгляду.

Вважає, що права ОСОБА_4, у зв'язку з укладенням вказаного договору, жодним чином не порушені, а тому він не може звертатися до суду із позовом визнання вказаного договору недійсним.

Зазначала, що ОСОБА_4 скористався своїм переважним правом, як наймач, перед іншими особами, на придбання вказаного житла, як це передбачено ч.2 ст.822 ЦК України, після чого, 16 березня 2010 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Чернівцірембуд» було укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку, з відстрочкою платежу, згідно якого відповідач за зустрічним позовом прийняв у власність за обговорену грошову суму 73/10000 ідеальних часток від усього будинку, зокрема вищезазначених приміщень.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 грудня 2012 року розірвано договір купівлі-продажу частини житлового будинку з відстрочкою платежу від 16 березня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Чернівцірембуд» та виселено ОСОБА_4 з житлових приміщень № НОМЕР_1, НОМЕР_2, які розміщені в будинку АДРЕСА_1 без надання йому іншого житлового приміщення та знято його з реєстрації за вказаною адресою.

13 лютого 2013 року Апеляційним судом Чернівецької області рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 грудня 2012 року було залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2013 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 лютого 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 13лютого 2013 року в частині вирішення вимог про виселення та зняття з реєстраційного обліку скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, а в іншій частині вказані судові рішення залишено без змін.

29 січня 2016 року між ТОВ «Чернівцірембуд» та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу 73/10000 ідеальних часток будівлі (з відстрочкою платежу. Відчужувані 73/10000 ідеальні частки будинку складаються з квартири НОМЕР_1 - НОМЕР_4, загальною площею 36,10 кв. м., в тому числі житловою площею 18,50 кв. м.

Посилалась на те, що вона мала переважне право перед іншими особами на викуп 73/10000 ідеальних часток будинку, оскільки являється його співвласником.

Однак, вселитись у вказану квартиру не має можливості, оскільки ОСОБА_4 до цього часу вказану квартиру не звільнив.

Просила суд виселити ОСОБА_4 з квартири НОМЕР_1-НОМЕР_4, загальною площею 36,10 кв. м., в тому числі житловою площею 18,50 кв. м., у будинку АДРЕСА_1, без надання йому іншого приміщення та судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 21 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ТОВ «Чернівцірембуд» про визнання договору купівлі-продажу 73/10000 ідеальних часток будівлі недійсним відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виселення відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час укладення спірного договору між ОСОБА_5 та ТОВ «Чернівцірембуд» 29 січня 2016 року ОСОБА_4 уже скористався своїм переважним правом, як наймач, перед іншими особами на придбання вказаного житла, а сама ОСОБА_5, як співвласник будинку, мала переважне право на викуп 73/10000 ідеальних часток будинку, розташованого по АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу.

Апелянт вважає, що вказане рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову про виселення ОСОБА_4 не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Зокрема, при ухваленні рішення, суд припустився помилки щодо застосування в даних правовідносинах положень ч.1 ст.168 та ст. 170 Житлового кодексу Української РСР, які регламентують правові підстави розірвання договору найму житлового приміщення та ст. 822 Цивільного кодексу України, яка регламентує переважні права наймача житла.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 вересня 2018 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов та виселити ОСОБА_4 з квартири НОМЕР_1-НОМЕР_4, загальною площею 36, 10 кв. м., в тому числі житловою площею 18,50 кв. м. у будинку АДРЕСА_1, без надання йому іншого приміщення.

На вказане рішення суду апеляційну скаргу подав ОСОБА_4

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, посилається на те, що в спірне приміщення він був поселений на підставі ордеру, вказана обставина підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 березня 2014 року у справі №727/5669/13-ц.

Вважає, що договір найму приміщень із ним є продовженим. Також не погоджується із висновком суду про те, що він вже скористався своїм правом переважного викупу найманого приміщення ще в 2010 році.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 вересня 2018 року в частині відмови в задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу 73/10000 ідеальних часток будівлі (житлових приміщень НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4) від 29 січня 2016 року, який укладений між TOB «Чернівцірембуд» та ОСОБА_5. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2,який діє в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову без змін.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_4 не надходило.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_5 підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Такий висновок ґрунтується на обставинах, встановлених судом першої та апеляційної інстанцій, а також нормах матеріального права, які застосовуються до правовідносин, що склалися між сторонами.

Так, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що первісний позов не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_4 продавцем TOB «Чернівцірембуд», в свій час було забезпечено його переважне право на викуп спірних приміщень, яким останній не скористався.

Зокрема, рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 грудня 2012 року договір купівлі-продажу 73/10000 ідеальних часток житлового будинку з відстрочкою платежу від 16 березня 2010 року, укладений між TOB «Чернівцірембуд» та ОСОБА_4, посвідчений нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С. та зареєстрований в реєстрі №637 розірвано та виселено останнього з житлових приміщень НОМЕР_1,НОМЕР_2, які знаходяться в будинку АДРЕСА_1 без надання йому іншого житлового приміщення, а також знято його з реєстрації за зазначеною адресою.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 13 лютого 2013 року вказане рішення суду залишено без змін. За результатами касаційного перегляду вказані рішення в частині розірвання договору купівлі-продажу залишено без змін.

Після розірвання договору купівлі-продажу ОСОБА_4 продовжував проживати у спірному приміщенні, що не заперечувалось сторонами по справі.

Отже, ОСОБА_4 продавцем було забезпечено його переважне право на викуп вказаних приміщень, однак вказані приміщення він не викупив.

Тому посилання апелянта ОСОБА_4 на порушення його переважного права перед іншими особами на придбання спірних приміщень не заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції також прийшов до правильного висновку про те, що позивачем ОСОБА_4 не надано жодних належних доказів підтвердження ознак злочину в діях продавця, а тому вони не могли бути прийняті судом до уваги. Більше того, навіть наявність перевірки щодо дій власника приміщень не може слугувати підставою для будь-яких висновків суду щодо злочинності таких дій, оскільки згідно Конституції України існує презумція невинуватості.

Твердження апелянта щодо того, що право власності у ТОВ «Чернівцірембуд» виникло на підставі рішення Господарського суду Чернівецької області від 16-18 жовтня 2001 року (справа №5/312), але в ньому відсутнє посилання на спірні приміщення вмотивовано спростовано судом першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Так, із листа Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації від 29 листопада 2012 року №6014 (а.с.58) вбачається, що в зв'язку з проведенням поточної інвентаризації будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1, згідно замовлення ТОВ «Чернівцірембуд» за №04 від 03 січня 2008 року, в інвентаризаційну справу за вказаною адресою було внесено зміни щодо нумерації кімнат. Зокрема кімнаті НОМЕР_5 було присвоєно нумерацію НОМЕР_1, кімнаті НОМЕР_6 присвоєно нумерацію НОМЕР_2, кімнаті НОМЕР_7 присвоєно нумерацію НОМЕР_3, кімнаті НОМЕР_8 присвоєно нумерацію НОМЕР_4. Право власності на кімнати: НОМЕР_1 (колишня НОМЕР_5) площею 17,8 кв.м., НОМЕР_2 (колишня НОМЕР_6) площею 10,3 кв.м., НОМЕР_3 (колишня НОМЕР_7) площею 3,1 кв.м., НОМЕР_4 (колишня НОМЕР_8) площею 4,1 кв.м., загальною площею 36,10 кв. м. в гуртожитку по АДРЕСА_1 зареєстровано за ТОВ «Чернівцірембуд», на підставі рішення Господарського суду Чернівецької області від 16-18 жовтня 2001 року (справа №5/312). В єдиному електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно зазначене рішення суду зареєстроване 09 жовтня 2003 року.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення.

Правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виселення.

Посилання апелянта на безпідставне застосування судом першої інстанції до правовідносин, що склалися норм ст. ст. 164 та 170 ЖК України та ст. 822 ЦК України є обґрунтованими, але їх застосування судом не може вплинути на правильність висновку суду про відмову у позові про виселення.

Висновок суду ґрунтується в першу чергу на вимогах ст. 109 ЖК України, якою передбачено, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 був поселений та зареєстрований в спірних приміщеннях в 1998 році, на законних підставах та наданий час проживає в них.

Доводи апелянта ОСОБА_5 про те, що суд, відмовивши у задоволенні її позову про виселення ОСОБА_4 порушив її право власника, оскільки вона не може володіти, користуватися та розпоряджатися на праві власності спірним приміщенням не заслуговують на увагу.

Так, Верховний Суд України у постановах від 22 червня 2016 року у справі №6-197 цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731 цс16 дійшов висновку про застосування статті 109 ЖК України, згідно якого обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Позивачу, за зустрічним позовом, до укладення договору купівлі-продажу було достовірно відомо, що приміщення, які вона придбавала, з 1998 року, проживала сім'я ОСОБА_4, а також, що існує спір між користувачем та його бувшим власником, TOB «Чернівцірембуд».

Отже, враховуючи вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, ОСОБА_4 не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 21 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2018 року.

Головуючий М. І. Кулянда

судді: Н. Ю. Половінкіна

О.О. Одинак