Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 760/16645/15-ц

провадження № 61-8825св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року у складі судді Кицюк В. С. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Саліхова В. В., Прокопчук Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовну заяву мотивовано тим, що 05 червня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ФОП ОСОБА_1 було укладено кредитний договір

№ КФ-АН-2018464, за яким банк надав останньому грошові кошти в сумі 338 212,00 грн під 26,99 % річних на умовах платності, повернення та строковості.

На забезпечення виконання зобов`язань ФОП ОСОБА_1 між банком та ОСОБА_1, ОСОБА_2 укладено договір іпотеки від 05 червня 2013 року, за яким відповідачі передали в іпотеку банку належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення технічного поверху (літ. А), загальною площею 75 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, за ринковою вартістю 845 780,13 грн станом на день укладення договору іпотеки.

Позивач стверджував, що свої зобов`язання за кредитним договором виконав, у той час як ФОП ОСОБА_1 кредит не погашає, у зв`язку з чим станом на 21 серпня 2015 утворилася заборгованість у сумі 213 260,73 грн.

Посилаючись на умови вищезазначеного кредитного договору та договору іпотеки, а також положення статті 37 Закону України «Про іпотеку», ПАТ «Дельта Банк» просило суд у рахунок часткового погашення заборгованості ФОП ОСОБА_1 звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 05 червня 2013 року - нежитлове приміщення технічного поверху (літ. А), загальною площею 75 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки.

У запереченнях на позовну заяву ОСОБА_3 зазначив про повне виконання зобов'язань за кредитним договором від 05 червня 2013 року

№ КФ-АН-2018464 шляхом дострокового погашення наявної заборгованості 29 січня 2016 року, а тому вказував на відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договором іпотеки від 05 червня 2013 року та чинним законодавством України не передбачено право іпотекодержателя визнавати в судовому порядку право власності на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. При цьому судом враховано правову позицію Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» відхилено. Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що можливість виникнення права власності за рішенням суду встановлена виключно у статтях 335, 376 ЦК України, якими не передбачено такого способу набуття майна у власність, як звернення стягнення на предмет іпотеки. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами за неповного з'ясування фактичних обставин справи, унаслідок чого суди дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до пункту 3.2.4 кредитного договору від 05 червня 2013 року кредитор має право звернути стягнення на засоби забезпечення виконання зобов'язань за кредитом у разі невиконання позичальником умов цього договору, а також одержати відшкодування з будь-якого іншого майна позичальника, що не виступає предметом застави/іпотеки за цим договором, а тому іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК України має право вимагати застосування такого способу звернення стягнення у договорі. Таким чином, звернення стягнення і набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду може застосовуватися, якщо це передбачено договором.

Судами першої та апеляційної інстанції не враховано висновок Конституційного Суду України в Рішенні від 09 липня 2002 року у справі № 15-рп/2002, відповідно до якого можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору. Вказує, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Вищевказані висновки судів попередніх інстанцій спростовуються постановою Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі, зі змісту якої вбачається, що відповідно до частини третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється з урахуванням положень статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Заявник зазначав, що судами під час розгляду цієї справи помилково враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року, оскільки у договорі іпотеки, що був предметом розгляду справи № 6-1851цс15, передбачено окрему згоду іпотекодаця на передачу права власності на предмет іпотеки, що вказує на відсутність можливості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності без згоди іпотекодавця, якщо така згода передбачена договором іпотеки. Водночас договором іпотеки, що укладений між сторонами, не передбачено окремої згоди іпотекодавця для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та засвідчено згоду іпотекодавців на прийняття одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 14 вересня 2016 року за наслідками розгляду справи № 6-1219ск16 зазначив, що в разі встановлення в договорі такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як набуття іпотекодержателем права власності на обтяжене іпотекою майно, останній вправі вимагати застосування такого способу звернення стягнення у судовому порядку.

Судами попередніх інстанцій у порушення вимог статей 58, 59, 61, 64 ЦПК України 2004 року необґрунтовано відхилено подані позивачем докази та всупереч статті 10 ЦПК України 2004 року не було здійснено повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, що потягло за собою ухвалення у справі незаконних рішень всупереч вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Заперечення на касаційну скаргу відповідачем не подано.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 05 червня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ФОП ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№ КФ-АН-2018464, за яким банк надав останньому грошові кошти в сумі 338 212 грн під 26,99 % річних на умовах платності, повернення та строковості.

На забезпечення виконання зобов`язань ФОП ОСОБА_1 між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки від 05 червня 2013 року № б/н, за яким відповідачі передали в іпотеку належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення технічного поверху (літ. А), загальною площею 75 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Пунктом 2.3.1 договору іпотеки встановлено, що ринкова вартість предмета іпотеки згідно з експертним висновком суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Ако Експерт» про вартість об`єкта іпотеки станом на 25 лютого 2013 року становить 845 780,13 грн.

Згідно зі звітом про оцінку ТОВ «Експертна компанія «Професіонал» станом на 20 листопада 2015 року вартість спірної нерухомості становить 753 059 грн.

Згідно з пунктом 4.1.6 договору іпотеки від 05 червня 2013 року у разі порушення позичальником зобов'язання за кредитним договором чи іпотекодавцями зобов'язань за цим договором, а також інших обов'язків іпотекодавців та/або позичальника, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язань, а у разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 4.1.11 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки на підставах, умовах і в порядку, передбаченому цим договором, кредитним договором та чинним законодавством України.

Пунктом 4.4.9 договору іпотеки визначено, що у разі невиконання зобов'язань, забезпечених цим договором, іпотекодавець не перешкоджає іпотекодержателю у здійсненні заходів, направлених на задоволення його вимог за рахунок предмета іпотеки.

Пунктом 7.2 розділу 7 «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса, переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору.

Право іпотекодержателя обирати на свій розсуд порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених пунктом 7.2, закріплене у пункті 7.3 цього договору.

Крім того, іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно, згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку на підставі договору іпотеки шляхом:

переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, на що іпотекодавці, за умови виникнення у іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки, підписанням цього договору підтверджують свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю предмета іпотеки та прийняття останнім одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки, Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та надають право іпотекодержателю подати заяву про реєстрацію права власності на предмет іпотеки. Право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя у порядку, що передбачений чинним законодавством України (пункт 7.4.1 договору іпотеки);

продажу предмета іпотеки будь-якій особі від свого імені (пункт 7.4.2 договору іпотеки).

Тобто сторони, підписавши договір іпотеки, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Під час розгляду справи достовірно встановлено, що позивач не скористався порядком, який чітко прописаний в договорі, для того, щоб набути у власність предмет іпотеки, при тому, що згода на це іпотекодавця презюмується, а відповідного рішення самим позивачем не виносилося, відповідна заява про реєстрацію свого права власності до реєстраційної служби не подавалася.

Разом з тим позивач наполягав на вирішенні спору щодо захисту його прав у визначений ним спосіб.

Щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем Велика Палата Верховного Суду зазначає наступне.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Разом з тим у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є: 1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду

від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк», суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону

України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

При цьому, з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Посилання у касаційній скарзі на те, що не є обов'язковим отримання згоди іпотекодавців на передачу майна у власність іпотекодержателю у випадках, передбачених сторонами у договорі, на висновки судів не впливають, оскільки суперечать положенням цивільного законодавства України.

Сам факт погодження певних умов сторонами договору не вказує на обов'язок суду звернути стягнення у спосіб, що не узгоджується з вимогами законодавства України, яке регулює спірні правовідносини.

Доводи касаційної скарги фактичнозводяться до незгоди заявника з мотивами судових рішень, які наведені в їх обґрунтування та які заявником у процесі розгляду справи не спростовані, а також переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк