Справа №489/5362/16-ц 30.08.2018
Провадження №22-ц/784/1471/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2018 року м. Миколаїв

Справа № 489/5362/16-ц

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів:

головуючого судді - Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.,

із секретарем - Гавор В.Б.

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про

стягнення пені за прострочення сплати аліментів

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене під головуванням судді Кирильчука О.І. 22 травня 2017 року в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту рішення не зазначена,

у с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 2003 року по 2006 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 10 грудня 2007 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 16 липня 2007 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 27 липня 2012 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-3-5023/2007, виданого 12 липня 2012 року.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 лютого 2016 року, розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3, зменшено з 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно до 1/6 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно та відкликано виконавчий лист, виданий Центральним районним судом міста Миколаєва на підставі заочного рішення суду від 10 грудня 2007 року.

Посилаючись на те, що відповідач за період з 2009 року аліменти не сплачував, а починаючи з 2015 року така сплата носить епізодичний характер, у результаті чого за період з 16 серпня 2009 року по 16 серпня 2016 року з його вини утворилася заборгованість у загальному розмірі 34 485 грн. 70 коп., позивач просила стягнути на її користь з ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 14 554 грн. 59 коп. та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 1 427 грн. 02 коп. В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просила з урахуванням матеріального становища відповідача зменшити розмір пені, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачу, як боржнику, до 24 липня 2015 року не було відомо про наявність як судового рішення про стягнення аліментів, так і виконавчого провадження, яке відкрито 27 липня 2012 року, що, у свою чергу, вказує на утворення заборгованості зі сплати аліментів за період з липня 2012 року по липень 2015 року з незалежних від нього причин.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2007 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на їхнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 16 липня 2007 року і до досягнення дитиною повноліття.

На виконання вищевказаного рішення 12 липня 2012 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист № 2-3-5023/2007 (а. с. 14).

Постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 27 липня 2012 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-3-5023/2007, виданого 12 липня 2012 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2016 року, яке змінене рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2016 року, розмір аліментів, які стягувалися з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зменшено з 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно до 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно та відкликано виконавчий лист, виданий Центральним районним судом міста Миколаєва на підставі рішення суду від 10 грудня 2007 року.

Згідно розрахунку заборгованості по аліментам, складеного державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 18 липня 2016 року за вих. № 30840, заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів станом на 18 липня 2016 року становить 34 485 грн. 70 коп. За період з листопада 2015 по червень 2016 року відповідачем сплачено аліменти на загальну суму 16 617 грн. 97 коп.

Зазначений розрахунок боржником у встановленому законом порядку оскаржено не було.

Разом з тим, заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилався на те, що про наявність заборгованості зі сплати аліментів він дізнався лише 24 липня 2015 року.

Проте, така необізнаність відповідача не може бути підставою для відмови у позові про стягнення пені за прострочення сплати аліментів за певний період, оскільки є формальним і таким, що не відповідає правам та законним інтересам дитини.

Так, стаття 18 Конвенції про права дитини 1989 року, ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року, визначає обов'язок Держави-учасниці докладати всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 180 СК України встановлено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно із частиною першою статті 196 СК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції) при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України та статті 196 СК України неустойка (пеня) є способом забезпечення виконання зобов'язання, що має на меті сприяти належному виконанню зобов'язання.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України 15 травня 2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів.

Таким чином, під час вирішення питання про стягнення пені за прострочення сплати аліментів боржником, судам необхідно брати до уваги фактичні обставини, що зумовили виникнення заборгованості, можливість та обізнаність боржника про необхідність утримувати дитину, у тому числі і на підставі відповідного судового рішення, участь боржника у вихованні дитини, що сприятиме його обізнаності щодо потреб дитини, пов'язаних з її матеріальним забезпеченням.

Обов'язок утримувати дитину не залежить від звернення до суду, адже відповідач був обізнаний про свій обов'язок щомісячно сплачувати аліменти на дитину, тому повинен був прийняти міри для своєчасного перерахування аліментів.

При цьому частина третя статті 197 СК України визначає можливість звільнення платника від сплати заборгованості за рішенням суду, якщо вона виникла внаслідок непред'явлення без поважних причин виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. Тобто, законодавством покладено обов'язок вжиття заходів до належного виконання рішення суду про стягнення аліментів як на стягувача, так і на боржника, та передбачено відповідні наслідки невиконання такого обов'язку для кожної сторони.

На підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2007 року цим судом видано виконавчий лист 12 липня 2012 року. За вказаним виконавчим листом постановою державного виконавця Ленінського відділу ДВС від 27 липня 2012 року відкрито виконавче провадження. Враховуючи положення норми частини третьої статті 194 СК України, державним виконавцем було правомірно нараховано заборгованість по аліментах за три попередні роки, - з липня 2009 року. Отже, зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що саме з цього періоду може бути нарахована пеня, передбачена статтею 196 СК України.

Крім того, колегія суддів враховує, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам відмовлено. Зі змісту указаного рішення вбачається, що апеляційний суд дійшов висновку про те, що необізнаність ОСОБА_2 про наявність виконавчого провадження щодо стягнення з нього аліментів на неповнолітню дитину не позбавляло останнього від його обов'язку забезпечувати належне утримання дитини, заборгованість ОСОБА_2 по аліментам виникла лише з підстав ухилення його від свого батьківського обов'язку щодо утримання дитини.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення пені за прострочення сплати аліментів з липня 2009 по час звернення до суду є правомірними.

Згідно з приписами ч.1, ч.2 ст.196 Сімейного кодексу України, предметом доказування у справі про стягнення неустойки за порушення аліментного зобов'язання зокрема, являються обставини, які свідчать про наявність заборгованості, наявність його вини в її утворенні та обставин, які впливають на визначення остаточного розміру стягнення.

З аналізу цієї норми закону вбачається, що неустойка має нараховуватися за період з часу звернення до суду та обмежується першим днем періоду прострочення.

Згідно з приписами ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні відповідної норми сімейного права, суд має врахувати висновки щодо застосування відповідних норм права викладені в постановах Верховного Суду.

Постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року справа № 572/1762/15-ц ( реєстраційний 75296544) містить висновки про відступлення від висновків, які викладені в постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року та в наступних постановах того ж суду, щодо застосування ст.196 СК України.

Так, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду пеня за прострочення сплати аліментів згідно з положеннями ст. 196 СК України, має розраховуватися виходячи з таких вимог закону.

Статтею 180 СК України встановлений обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов'язання боржником. Після порушення боржником свого обов'язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов'язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:

Zp=(A1Х1%ХQ1)+(A2Х1%ХQ2)+……….(AnХ1%ХQn), де:

Zp - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;

A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;

Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;

A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;

Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;

An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;

Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.

Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

З матеріалів справи і зокрема, розрахунку державного виконавця вбачається, що за період з липня 2009 року по липень 2016 року включно боржник допустив несплату аліментів на загальну суму 34 485 грн. 70 коп.

Період прострочення складає 2556 днів.

Станом на серпень 2016 року заборгованість не погашена. Виходячи з цих обставин справи та наведених вимог закону, загальний розмір нарахованої пені за вищезазначеною формулою значно перевищує межі заявлених позовних вимог, а тому позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню у повному обсязі, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 14 554 грн. 59 коп. неустойки за прострочення сплати аліментів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для зменшення розміру неустойки про яке просив відповідач у відзиві на апеляційну скаргу.

Оскільки суд першої інстанції, вирішуючи спір, не звернув належної уваги на зазначені обставини справи та норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, то рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1157 грн. 52 коп. судових витрат ( 551 грн. 20 коп. - судовий збір за подачу позовної заяви + 606 грн. 32 коп. судовий збір за подачу апеляційної скарги = 1157 грн. 52 коп.).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1 неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 14554 грн. 59 коп. та 1157 грн. 52 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

В.В. Коломієць

Повний текст постанови складено 3 вересня 2018 року