Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 302/1073/16-ц

провадження № 61-21862св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа: Міжгірська селищна рада Міжгірського району Закарпатської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 07 лютого 2017 року у складі судді Кривка В. П. та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2017 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 та просили зобов'язати відповідачів не чинити перешкод у користуванні під'їзною дорогою до житлового будинку АДРЕСА_1, забезпечивши ширину під'їзної дороги до житлового будинку АДРЕСА_1 у розмірі 3, 5 метри відповідно до плану-схеми на виконання рішення Міжгірської сільської ради № 104 від 08 вересня 2016 року «Про визначення ширини дороги», розібрати ворота та винести їх за межі визначеної земельної ділянки для дороги.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що позивачі є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1. Рішенням Міжгірської селищної ради № 104 від 08 вересня 2016 року визначено розмір ширини проїзду до земельної ділянки, що обслуговує житловий будинок, у розмірі 3, 5 метри. Аналогічний розмір ширини проїзду до земельної ділянки, на якій розташований будинок позивачів, визначений рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21 січня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_8 (чоловіка позивача ОСОБА_4 та батька позивача ОСОБА_5.) до ОСОБА_9 (матері відповідачів), яким вилучено з власності ОСОБА_9 земельну ділянку площею 3, 71 кв.м. для забезпечення ширини дороги 3, 5 метри для проїзду до зазначеної ділянки ОСОБА_8 (спадкодавця позивачів), зобов'язано ОСОБА_9 не чинити перешкоди у користуванні під'їзною дорогою до земельної ділянки та розібрати огорожу із металевої сітки для забезпечення вказаної ширини проїзду.

Вказане рішення виконано примусово в липні 2010 року, разом з тим у 2013 році відповідачі знову встановили огорожу та хвіртку з воротами та обмежили ширину проїзду під'їзної дороги, що позбавляє можливості позивачів вільно користуватися під'їзною дорогою до власного будинку.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 07 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2017 року, позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 демонтувати ворота, встановлені на огорожі земельної ділянки, що обслуговує житловий будинок АДРЕСА_2 зі сторони під'їзної дороги до вул. Шевченка і встановити їх для забезпечення під'їзної дороги до житлового будинку АДРЕСА_1 шириною 3, 5 м. до зрізаної старої липи відповідно до план-схеми і рішення Міжгірської селищної ради № 104 від 09 вересня 2016 року «Про визначення ширини дороги», яким затверджено цю схему в додатку.

Зобовязано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не чинити перешкод ОСОБА_4 та ОСОБА_5 користуванні під'їзною дорогою зі встановленою рішенням Міжгірської селищної ради № 104 від 08 вересня 2016 року шириною проїзду.

Вирішено питання судових витрат.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з доведеності факту порушення права позивачів на користування під'їзною дорогою до земельної ділянки, яка обслуговує їх житловий будинок. Міжгірська селищна рада своїм рішенням від 08 вересня 2016 року у відповідності до вимог Земельного кодексу України та ДБН-260-92 визначила параметри дороги - ширину проїзду, а тому наявні підстави для захисту порушених прав позивачів у спосіб, передбачений статтею 152 Земельного кодексу України.

У червні 2017 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 07 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення Міжгірського районного суду від 21 січня 2010 року було виконано того ж року, жодних документально підтверджених відомостей про самовільне захоплення дороги відповідачем ОСОБА_7 не існує.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 04 червня 2018 року справу № 302/1073/16-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що позивачі є співвласниками будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки для обслуговування вказаного будинку.

Відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 є власниками житлових будинків АДРЕСА_2 та земельних ділянок для обслуговування вказаних будинків.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21 січня 2010 року визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, що обслуговує житловий будинок АДРЕСА_2, виданий Міжгірською селищною радою 21 жовтня 2004 року ОСОБА_9, в частині земельної ділянки площею 3, 71 кв.м., вилучено вказану земельну ділянку у ОСОБА_9 до фонду Міжгірської селищної ради для надання під'їзної дороги шириною 3, 5 м. до земельної ділянки ОСОБА_8, що обслуговує житловий будинок АДРЕСА_1; зобов'язано ОСОБА_9 не чинити перешкоди ОСОБА_8 у користуванні під'їзною дорогою до земельної ділянки, що обслуговує житловий будинок, та розібрати огорожу з металевої сітки і винести її за межі визначеної земельної ділянки, забезпечивши ширину дороги 3, 5 м.

Вказане рішення було виконано примусово відповідно до постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Міжгірського районного управління юстиції від 30 липня 2010 року.

Комісією Міжгірської селищної ради в 2015 та 2016 роках за результатами розгляду звернень ОСОБА_4 встановлено, що фактична ширина проїзду з АДРЕСА_1 становить 2, 64 м., а ширина проїзної дороги в цьому місці відповідно до рекомендацій комісії селищної ради може становити 3, 5 м.

Рішенням Міжгірської селищної ради № 104 від 08 вересня 2016 року визначено та затверджено розмір ширини проїзду 3, 5 м. до земельної ділянки, що обслуговує житловий будинок АДРЕСА_1, та враховано його при внесенні корегувань до генерального плану забудови смт. Міжгір'я.

Судами встановлено, що вказане рішення Міжгірської селищної ради сторонами не оспорювалося.

Встановивши, що відповідачі як спадкоємці нерухомого майна ОСОБА_9, які проживають в будинку АДРЕСА_2, не бажають добровільно забезпечувати дію рішення Міжгірської селищної ради № 104 від 08 вересня 2016 року та продовжують чинити перешкоди у користуванні під'їзною дорогою, суди першої та апеляційної інстанції дійшли вірного висновку про задоволення позову.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві, та не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення, а рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 07 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 07 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат