Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 523/9368/16-ц

провадження № 61-17622св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Мікромегас Домсервіс-1»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2017 року у складі судді Шепітко І. Г. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Мікромегас Домсервіс-1» (далі - ТОВ «Мікромегас Домсервіс-1») та просив визнати недійсним укладений між сторонами договір №П/77 від 01 грудня 2014 року про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, стягнути з відповідача сплачені ним 2 368, 85 грн по договору №П/77 та 40 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що умови спірного договору є несправедливими, не відповідають вимогам чинного законодавства. Відповідач при підписанні договору ввів позивача в оману, оскільки мав намір лише використовувати сплачені ним платежі, а не надавати житлово-комунальні послуги, передбачені діючим законодавством.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не були надані докази того, що спірний договір підписаний ним під впливом обману із застосуванням нечесної підприємницької практики.

У травні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оспорюваний договір не відповідає за змістом та умовами типовому договору та вимогам Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 04 червня 2018 року справу № 523/9368/16-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що на підставі свідоцтва про право власності від 12 березня 2007 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є власниками квартири АДРЕСА_1.

01 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Мікромегас Домсервіс-1» укладено договір №П/77 про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій.

Пунктом 8.1 договору визначено, що він набирає чинності з моменту його підписання та діє до дати його розірвання.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна сторона правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика включає вчинення дій, що кваліфікуються законом як прояв недобросовісної конкуренції, та будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Відповідно до статті 57 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення судом першої інстанції рішення) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експерта.

Згідно із статтею 60 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення судом першої інстанції рішення) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Відповідно до умов договору ТОВ «Мікромегас Домсервіс-1» прийняло на себе зобов'язання надавати позивачу послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій, а останній проживаючи у квартирі АДРЕСА_2 прийняв на себе обов'язок проводити оплату за надані послуги. ОСОБА_4 погодився з усіма пунктами договору та власноруч підписав його.

Суди встановили, що після підписання договору і ОСОБА_4 , і ТОВ «Мікромегас Домсервіс-1» виконували умови підписаного ними договору, що підтверджується квитанціями про оплату.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що «для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону)».

Встановивши, що при підписанні оспорюваного договору про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, який відповідає вимогам чинного законодавства, відповідачем не вчинялися дії, які є нечесною підприємницькою практикою, позивачем особисто було підписано договір та сплачувалися відповідні платежі, суди обґрунтовано дійшли висновку про недоведеність позовних вимог та відмову у задоволенні позову.

Аргументи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки судів першої та апеляційної інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат