Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 727/5570/16-ц

провадження № 61-19131св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Чернівецька міська рада,

треті особи: Прокуратура Чернівецької області, Товариство з додатковою відповідальністю «Чернівецька пересувна механізована колона № 76»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 28 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Височанської Н. К., Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Чернівецької міської ради, треті особи: Прокуратура Чернівецької області, Товариство з додатковою відповідальністю «Чернівецька пересувна механізована колона № 76» (далі - ТзДВ «Чернівецька пересувна механізована колона № 76»), про визнання незаконним та скасування рішення Чернівецької міської ради, скасування державного акта на право користування земельною ділянкою.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є власником 56/100 частини у будинку № АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 11 березня 1986 року. Вона користується земельною ділянкою, яка закріплена за цим будинком, а також вільно і відкрито займається на ній садівництвом та городництвом. Рішенням сесії Чернівецької міської ради від 27 липня 2006 року № 80 у спільну часткову власність для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд їй надана, земельна ділянка площею 0,10 га по АДРЕСА_2 та виготовлений державний акт серії НОМЕР_1.Відведення земельної ділянки було погоджено Департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради та Чернівецьким міським управлінням земельних ресурсів, цій земельній ділянці присвоєно кадастровий номер НОМЕР_2. Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку виготовлено, але вона його не встигла отримати та зареєструвати у встановленому законом порядку, оскільки є інвалідом І групи, не в змозі самостійно пересуватись. Вважає, що відповідно до статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України при переході права власності на будинок, до неї також перейшло право власності на земельну ділянку, що знаходиться під будинком та яка необхідна для обслуговування житлового будинку та господарських споруд і будівель.

Наприкінці 2014 року вона дізналася про те, що рішенням Чернівецької міської ради V скликання від 24 грудня 2008 року № 787 було відмінено пункт 1 додатку 3 до рішення Чернівецької міської ради від 27 липня 2006 року № 80, яким їй виділено у власність земельну ділянку. Рішенням сесії Чернівецької міської ради від 31 травня 2012 року № 524 Прокуратурі Чернівецької області наданий дозвіл на складання проекту відведення в оренду земельної ділянки, площею 0,7000 га для будівництва багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2. Рішенням сесії Чернівецької міської ради від 26 липня 2012 року № 572 у рішення сесії від 31 травня 2012 року внесені зміни і надано спірну земельну ділянку не в оренду, а в постійне користування Прокуратурі Чернівецької області земельну ділянку орієнтовною площею 0,7000 га для будівництва багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 і зобов'язано забудовника знести будинки АДРЕСА_2, № АДРЕСА_3 та надати квартири мешканцям будинку АДРЕСА_3 згідно з чинним законодавством. Рішенням сесії Чернівецької міської ради від 30 серпня 2012 року № 595 Прокуратурі Чернівецької області затверджений проект відведення земельної ділянки і надана земельна ділянка площею 0,6647 га по АДРЕСА_2 в постійне користування. На підставі вказаного рішення Прокуратура Чернівецької області 24 грудня 2012 року отримала державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії НОМЕР_3.

Вважає вказані рішення сесії Чернівецької міської ради незаконними, оскільки її безпідставно позбавлено земельної ділянки і надано частину її земельної ділянки Прокуратурі Чернівецької області. Крім того, знесення її будинку без вирішення питання про надання компенсації власнику майна, яке знищується, або надання іншого повноцінного житлового приміщення, є незаконним.Чернівецька міська рада, розглядаючи питання щодо її прав на земельну ділянку, не повідомила її про розгляд цього питання і не запросила її для обговорення ні на засідання відповідної постійної комісії, ні на засідання сесії.

Посилаючись на викладене позивач просила визнати незаконним та скасувати пункт 50 рішення 35 сесії Чернівецької міської ради V скликання від 24 грудня 2008 року № 787 про відміну пункту 1 додатку № 3 до рішення 4 сесії Чернівецької міської ради V скликання від 27 липня 2006 року № 80 у частині передачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_2, площею 0,10 га, безоплатно у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнати незаконним та скасувати пункт 1.2 рішення 24 сесії Чернівецької міської ради VІ скликання від 31 травня 2012 року № 524 про надання Прокуратурі Чернівецької області дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки в оренду орієнтовною площею 0,7000 га для будівництва багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2; визнати незаконним та скасувати пункт 2.2 рішення 26 сесії Чернівецької міської ради VІ скликання від 26 липня 2012 року № 572 про внесення змін до пункту 1.2 рішення 24 сесії Чернівецької міської ради VІ скликання від 31 травня 2012 року № 524 щодо надання Прокуратурі Чернівецької області дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки в постійне користування, орієнтовною площею 0,7000 га, для будівництва багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2, та зобов'язання забудовника знести будинки АДРЕСА_2, № АДРЕСА_3 у м. Чернівці та надати квартири мешканцям будинку АДРЕСА_3; визнати незаконним та скасувати пункт 1 додатку № 2 до рішення 27 сесії Чернівецької міської ради VІ скликання від 30 серпня 2012 року № 595 у частині затвердження Прокуратурі Чернівецької області проекту відведення земельної ділянки і надання земельної ділянки площею 0,6647 га по АДРЕСА_2 в постійне користування; визнати недійсним та скасувати виданий Прокуратурі Чернівецької області державний акт серії НОМЕР_3 від 24 грудня 2012 року на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,6647 га по АДРЕСА_2.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 у визначеному законом порядку не зареєструвала, а отже, право власності у позивача на зазначену земельну ділянку не виникло, що також підтверджується ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 05 жовтня 2016 року, з якої вбачається, що Прокуратура Чернівецької області користується земельною ділянкою площею 0,6647 га за адресою: АДРЕСА_2, правомірно на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії НОМЕР_3. У ОСОБА_3 відсутні будь-які правовстановлюючі документи, які б підтверджували правомірність користування нею земельною ділянкою, яку вона використовує для городництва. Крім того, пунктом 50 рішення Чернівецької міської ради від 24 грудня 2008 року № 787 відмінено пункт 1 додатку № 3 рішення від 27 липня 2006 року № 80 у частині передачі у власність ОСОБА_4, ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,10 га по АДРЕСА_2, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, у зв'язку з перспективою багатоповерхової житлової забудови та наданням ОСОБА_3 земельної ділянки для будівництва житлового будинку на АДРЕСА_4. 01 червня 2009 року ОСОБА_5 звернулась до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин із заявою про надання їй дозволу на виготовлення технічної документації з передачі у власність земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_4. Рішенням Чернівецької міської ради від 26 листопада 2009 року № 1125 позивачу зазначену земельну ділянку передано у власність. 30 листопада 2016 року ТзДВ «Чернівецька пересувна механізована колона № 76» надіслано ОСОБА_3 листа, про те, що їй буде надана квартира у будинку по АДРЕСА_2 після здачі його в експлуатацію. При цьому Прокуратура Чернівецької області правомірно користується земельною ділянкою площею 0,6647 га за адресою: АДРЕСА_2. Будь-які права ОСОБА_3 оскаржуваними рішенням у частині надання зазначеної земельної ділянки у користування третьої особи порушені не були.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 28 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 з інших підстав.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду, виходив із того, що ОСОБА_3 набула право на спірну земельну ділянку. До державної реєстрації право на земельну ділянку підлягає захисту в порядку, передбаченому статтею 152 ЗК України, а тому висновок суду першої інстанції про те, що вона не реалізувала своє право власності на земельну ділянку, є безпідставним. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. На день прийняття сесією Чернівецької міської ради оспорюваного рішення від 24 грудня 2008 року № 787 вже існувало рішення сесії Чернівецької міської ради від 28 лютого 2007 року № 242, яким скасовано рішення сесії міської ради від 27 липня 2006 року в частині надання ОСОБА_3 спірної земельної ділянки та відмовлено їй у передачі безоплатно у власність цієї земельної ділянки. Рішення сесії Чернівецької міської ради від 28 лютого 2007 року № 242 ОСОБА_3 не оспорила, воно ніким не скасоване, а тому є чинним. ОСОБА_3 отримала безоплатно у власність земельну ділянку по АДРЕСА_4, площею 0,1000 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, взамін земельної ділянки по АДРЕСА_2. До винесення оспорюваного рішення сесії Чернівецької міської ради від 24 грудня 2008 року № 787 у ОСОБА_3 вже вилучена спірна земельна ділянка рішенням сесії Чернівецької міської ради від 28 лютого 2007 року № 242 та відмовлено їй у приватизації спірної земельної ділянки, ОСОБА_3 реалізувала своє право на отримання від держави безоплатно у власність земельної ділянки, а тому оспорюваним рішенням сесії Чернівецької міської ради від 24 грудня 2008 року № 787 її право не порушується.

У травні 2017 року ОСОБА_3подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 28 квітня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення в частині відмови у задоволенні позову з інших підстав та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, вказала на те, що відповідач - це особа, яка за заявою позивача або іншого ініціатора процесу залучається судом до участі у справі для визначення підстав покладення на неї обов'язку щодо поновлення суб'єктивного права позивача, яке зазнало посягання. Оскільки вимога була спрямована на адресу міської ради, саме вона і була зазначена відповідачем. Прокуратура Чернівецької області залучена до участі у справі як третя особа, оскільки судове рішення у справі могло вплинути на її права та обов'язки. Чинним законодавством не передбачено терміну, протягом якого особа, яка отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, повинна його зареєструвати. Чернівецька міська рада, в порушення принципу гласності, розглядаючи ініційоване цією ж радою питання щодо її прав на земельну ділянку як члена територіальної громади, не повідомила її про розгляд цього питання та не запросила її для його обговорення ні на засідання відповідної постійної комісії ні на засідання сесії, суттєво порушивши тим самим її права і законні інтереси. Відповідач, скасовуючи власні ж рішення, припинив її право на завершення процедури приватизації, чим порушив судовий порядок припинення прав на землю.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2017 року відкрито провадження у справі та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

У серпні 2017 року Прокуратура Чернівецької області подала заперечення на касаційну скаргу, в якій, зокрема, посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що будинок позивача знаходиться в межах земельної ділянки, яка передана в постійне користування прокуратурі області. Незважаючи на нечітке формулювання рішення Чернівецької міської ради в частині кінцевих одержувачів квартир у випадку знесення будинку, забудовник розуміє свій обов'язок забезпечити їх житлом в разі виконання будівельних робіт, що підтверджується наданими гарантійними листами та запрошенням до нотаріуса для укладення договору. На момент пред'явлення позову роботи зі знесення її будинку не проводилися, а тому вимоги позивача є передчасними.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є власником 56/100 частини житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами на підставі договору купівлі-продажу від 11 березня 1986 року.

Рішенням 4 сесії Чернівецької міської ради V скликання від 27 липня 2006 року № 80 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надана земельна ділянка у спільну часткову власність для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,10 га, по АДРЕСА_2 та виготовлений державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

Проте зазначений державний акт на право власності на земельну ділянку не був отриманий ОСОБА_3 та зареєстрований в установленому законом порядку.

Рішенням 14 сесії Чернівецької міської ради V скликання від 28 лютого 2007 року № 242 було скасовано пункт 1 додатку 3 рішення 4 сесії Чернівецької міської ради V скликання від 27 липня 2006 року № 80 «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок, припинення права користування земельними ділянками, відміну та внесення змін у раніше прийняті рішення» в частині передачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_2, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у зв'язку із забудовою житлового кварталу та розширенням проїжджої частини вулиці Руської.

Указаним рішенням відмовлено ОСОБА_4 та ОСОБА_3, які проживають АДРЕСА_2, у передачі безоплатно у власність земельної ділянки за вказаною адресою, площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у зв'язку із забудовою житлового кварталу та розширенням проїжджої частини вулиці Руської.

Рішенням 35 сесії Чернівецької міської ради V скликання від 24 грудня 2008 року № 787 скасовано пункт 1 додатку 3 до рішення 4 сесії V скликання Чернівецької міської ради від 27 липня 2006 року № 80 «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок, припинення права користування земельними ділянками, відміну та внесення змін в раніше прийняті рішення» в частині передачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_2, площею 0,10 га, безоплатно у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у зв'язку із перспективою багатоповерхової житлової забудови та наданням ОСОБА_3 земельної ділянки для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_4.

За змістом статті 11 ЦК Україницивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК Україницивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини другої, третьої статті 78 ЗК Україниправо власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Статтею 80 ЗК Українивстановлено, що самостійними суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, на землі державної власності.

Згідно зі статтями 83, 84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК Українигромадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Підстави та порядок примусового припинення права власності на земельну ділянку з 01 січня 2002 року визначені в главі 22 ЗК України. Ці норми передбачають підстави припинення прав (права власності та права користування) на земельні ділянки як у добровільному, так і у примусовому порядку, з об'єктивних і суб'єктивних причин, а також за наявності та за відсутності вини власників і землекористувачів.

Перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений у статті 140 ЗК Україниі є вичерпним: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права власності на земельну ділянку чи право користування нею лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України.

Аналіз статті 140 ЗК Українидає підстави для висновку про те, що зазначена норма підлягає застосуванню тільки до тих правовідносин, коли право власності на земельну ділянку набуто особою правомірно - із передбачених законом підстав та у передбаченому законом порядку.

Відповідно до частини п'ятої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

При вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до пункту 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Згідно з позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією Українита законами України.

Відповідно до статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування»акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції України або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. (пункт 5 Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009).

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 набула право на спірну земельну ділянку, а Чернівецька міська рада як орган місцевого самоврядування, скасовуючи своє попереднє рішення про безоплатну передачу ОСОБА_3 земельної ділянки, діяла незаконно, оскільки відповідно до положень закону, наведених вище, не має таких повноважень. Разом з тим на час прийняття сесією Чернівецької міської ради оспорюваного рішення від 24 грудня 2008 року № 787 вже існувало рішення сесії Чернівецької міської ради від 28 лютого 2007 року № 242, яким скасовано рішення сесії міської ради від 27 липня 2006 року в частині надання ОСОБА_3 спірної земельної ділянки та відмовлено їй у передачі безоплатно у власність цієї земельної ділянки у зв'язку із забудовою житлового кварталу та розширенням проїжджої частини вулиці Руської.Рішення сесії Чернівецької міської ради від 28 лютого 2007 року № 242 ОСОБА_3 не оспорила. Воно ніким не скасовано, а тому є чинним.

При цьому, як встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_3 взамін передана у власність інша земельна ділянка, площею 0,1000 га, по АДРЕСА_4 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Вказана земельна ділянка надана їй у власність на підставі її заяви від 18 липня 2007 року, в якій вона просить надати їй земельну ділянку у зв'язку із знесенням будинку по АДРЕСА_2 у м. Чернівці та забудовою кварталу (т. 1 а. с. 185 зв).

Отже, позивач висловила бажання, яке реалізувала у відповідній заяві, та отримала безоплатно у власність земельну ділянку по АДРЕСА_4, площею 0,1000 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, взамін земельної ділянки по АДРЕСА_2.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність порушених, оспорюваних чи невизнаних прав ОСОБА_3, оскільки земельна ділянка, яка їй надана рішенням 4 сесії Чернівецької міської ради V скликання від 27 липня 2006 року № 80, а потім вилучена, була компенсована, за її згодою, за рахунок рівноцінної земельної ділянки по АДРЕСА_4.

Отже, до винесення оспорюваного рішення Чернівецької міської ради від 24 грудня 2008 року № 787, у ОСОБА_3 вже була вилучена спірна земельна ділянка рішенням Чернівецької міської ради від 28 лютого 2007 року № 242 та відмовлено їй у приватизації спірної земельної ділянки, ОСОБА_3 реалізувала своє право на отримання від держави безоплатно у власність земельної ділянки, а тому оспорюваним рішенням Чернівецької міської ради від 24 грудня 2008 року № 787 її права не порушуються.

Верховний Суд зазначає, що у цій справі встановлено втручання у право власності позивача. Проте, погоджуючись з висновками апеляційного суду, Верховний Суд виходить із того, що предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі по тексту - Конвенція) є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов'язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв'язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов'язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов'язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_3 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодоволодіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб'єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб'єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб'єктом права власності на землі державної власності. Земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об'єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, скасування органом місцевого самоврядування свого ж рішення про безоплатну передачу ОСОБА_3 земельної ділянки та передача частини цієї земельної ділянки для зведення на ній багатоповерхового житлового будинку, відповідає критерію співмірності втручання у права власності однієї особи заради суспільних інтересів. При цьому суд враховує, що рішення Чернівецької міської ради про зобов'язання забудовника знести будинки АДРЕСА_2, № АДРЕСА_3 у м. Чернівці та рішення про скасування попереднього рішення у частині передачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_2, площею 0,10 га не порушують права позивача, оскільки земельна ділянка, яка їй надана рішенням Чернівецької міської ради 4 сесії V скликання від 27 липня 2006 року № 80, а потім вилучена, була компенсована, за її згодою та на підставі її ж заяви за рахунок рівноцінної земельної ділянки АДРЕСА_4. Крім того, ОСОБА_3 не є такою, що позбавлена житла, оскільки відповідно до довідок Чернівецького бюро технічної інвентаризації, серед інших, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 182зв-183), а отже, Верховний Суд стверджує про пропорційне втручання держави у право на земельну ділянку та право власності на частину будинку по АДРЕСА_2, у зв'язку із суспільною необхідністю - зведення багатоквартирного будинку. Також суд врахував, що відповідно до довідки ПП «Житлосервіс», що є випискою з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію від 27 січня 2007 року № 276, ОСОБА_3 належить частина будинку по АДРЕСА_2, яка складається із однієї кімнати площею 18,7 кв. м, а всього 39,7 кв. м. Будинок без комунальних зручностей. Позивачем не доведено, що у вказаному будинку вона фактично проживає. Крім того, з матеріалів справи убачається, що протоколом від 10 березня 2017 року № 56 засідання Дирекції ТДВ «Чернівецька ПМК-76» прийнято рішення надати житло з ремонтом на 1 (першому) поверсі в будинку за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що втручання у право власності ОСОБА_3 на 56/100 частини будинку по АДРЕСА_2 та право користування земельною ділянкою, є пропорційним, таким, що викликане суспільною необхідністю, з огляду також і на те, що ОСОБА_3 передано рівноцінну земельну ділянку взамін вилученої, а знесення належної їй частини будинку не завдасть їй шкоди та не позбавляє житла, оскільки у позивача є місце проживання - квартира, яка в тому числі, і їй належить на праві власності.

Крім того, Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції і в іншій частині з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб'єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб'єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв'язку з позовною вимогою, яка пред'являється до нього. На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб'єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб'єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов'язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов'язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов'язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред'явленим позовом за наявності даних про те, що обов'язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України2004 року, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Статтею 33 ЦПК України2004 року визначено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що для розгляду вимог ОСОБА_3 в частині визнання незаконними та скасування рішень сесії Чернівецької міської ради про надання дозволу Прокуратурі Чернівецької області на складання проекту відведення земельної ділянки, передачі її в постійне користування та скасування державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, відповідачем у справі, крім Чернівецької міської ради, має бути Прокуратура Чернівецької області, а тому суд дійшов правильного висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні цих позовних вимог у зв'язку з безпідставністю та недоведеністю, та ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині з інших підстав - незалучення до участі у справі належного співвідповідача.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. Однак згідно з частиною першою статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційні скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 28 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик