Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 761/17666/15-ц

провадження № 61-17511св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укртелеком»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року у складі колегії суддів: Шахової О. В., Вербової І. М., Поливач Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (далі - ПАТ «Укртелеком») про стягнення заборгованості із заробітної плати, премії, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що із 01 квітня 2014 року він працював на посаді директора Кримської філії ПАТ «Укртелеком». 09 лютого 2015 року між ним та ПАТ «Укртелеком» укладена угода про припинення контракту, за умовами якої відповідач зобов'язався виплатити йому заробітну плату за січень-лютий 2015 року, премію за результатами роботи за 2014 рік, компенсацію за невикористану відпустку та одноразову вихідну допомогу. Посилаючись на те, що в порушення умов угоди відповідач у день припинення контракту не виплатив йому зазначених сум,

ОСОБА_3 просив стягнути з ПАТ «Укртелеком» на свою користь: заборгованість із виплати заробітної плати за січень 2015 року у розмірі 42 111,76 грн, за лютий

2015 року у розмірі 20 358,67 грн; премію за результатами роботи за 2014 рік у розмірі 249 317,05 грн; компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 46 252,04 грн; одноразову вихідну допомогу у розмірі 126 335,29 грн; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 377 526,60 грн та на відшкодування моральної шкоди 3 000,00 грн.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ПАТ «Укртелеком» на користь

ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати за січень 2015 року в розмірі 42 111,76 грн, заборгованість із заробітної плати за лютий 2015 року в розмірі 20 358,67 грн, премію за результатами роботи за 2014 рік у розмірі 249 317,05 грн, компенсацію за невикористану відпусту в розмірі 46 252,04 грн, одноразову вихідну допомогу в розмірі 126 335,29 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 377 526,60 грн, на відшкодування моральної шкоди 3 000,00 грн, а всього - 864 901,41 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що при звільненні позивача з роботи з ним не було проведено остаточний розрахунок у повному обсязі, а тому у нього виникло право на отримання зазначених виплат.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Укртелеком» задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду

м. Києва від 27 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове наступного змісту. Стягнуто з ПАТ «Укртелеком» на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі за січень 2015 року у розмірі 37 680,00 грн та 15 072,00 грн за лютий 2015 року, а всього стягнуто 52 752,00 грн, що є сумою без відрахування податків та обов'язкових платежів. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду міста Києва

від 22 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Укртелеком» задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення наступного змісту. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Укртелеком» на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі за січень-лютий 2015 року в сумі 48 815,76 грн, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 36 611,82 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 8 542,76 грн, на відшкодування моральної шкоди стягнуто 1 000,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року касаційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ПАТ «Укртелеком» задоволено частково. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Останнім рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укртелеком» задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 Стягнуто з ПАТ «Укртелеком» на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати за січень-лютий 2015 року в сумі 48 815,76 грн, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 36 611,82 грн.

У іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що вимоги в частині стягнення одноразової вихідної допомоги не підлягають задоволенню, оскільки умови контракту не містять обов`язку відповідача здійснити таку виплату при припиненні трудового договору та такі вимоги суперечать статті 44 КЗпП України. Вимоги в частині стягнення премії за результатами роботи за 2014 рік також не підлягають задоволенню, оскільки згідно з умовами пункту 4.3 контракту, укладеного між сторонами, премія може бути нарахована працівнику з урахуванням його роботи. Згідно із даними додатку № 1 до контракту від 26 березня 2014 року рішення про виплати премії приймає голова ПАТ «Укртелеком» за оцінкою результатів виконання директором філії ключових показників ефективності за рік. Доказів про прийняття головою правління відповідного рішення матеріали справи не містять. Крім того, зазначив, що невиплата заробітної плати відбулася внаслідок тимчасової окупації (обставин непереборної дії), а тому відповідач не несе юридичної відповідальності у вигляді виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки невиплата заробітної плати мала місце за відсутності винних дій відповідача та внаслідок обставин непереборної сили.

У червні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що угода про розірвання контакту від 09 лютого 2015 року є дійсним укладеним правочином, спрямованим на припинення трудових відносин між позивачем та відповідачем, проте суд апеляційної інстанції неправомірно не застосував положення цієї угоди, яка регламентувала суми, належні до виплати відповідачем позивачу, зокрема розмір заробітної плати, премії, компенсації за невикористану відпусту, вихідної допомоги. Крім того, місцезнаходження відповідача відповідно до умов письмового контракту є м. Київ, а тому апеляційний суд безпідставно застосував до спірних правовідносин Закон України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» та Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», адже контракт підписаний вже на окупованій території, а тому окупація АРК не може бути підставою для відмови у проведенні розрахунку при звільненні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У серпні 2017 року від ПАТ «Укртелеком» надійшли заперечення на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, у яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 26 березня 2014 року між ПАТ «Укртелеком» в особі голови ПАТ «Укртелеком» Баринова О. О. та ОСОБА_3 укладений контракт, відповідно до якого ОСОБА_3 прийнято на роботу на посаду директора Кримської філії ПАТ «Укртелеком» на умовах, визначених Положенням про відповідну філію товариства, контрактом та чинними законодавством України, дію визначено до 30 вересня

2014 року.

Пунктами 1.5, 1.7 контракту визначено, що працівник підпорядковується безпосередньо директору ПАТ «Укртелеком» та підконтрольний голові ПАТ «Укртелеком». При виконанні роботи працівник керується рішеннями, наказами, вказівками, документами органів управління товариства, уповноважених осіб роботодавця, виданими в межах їх компетенції, та іншими документами нормативного та/або розпорядчого характеру.

Наказом від 26 березня 2014 року № 46/621-к за підписом голови ПАТ «Укртелеком» Баринова О. О. ОСОБА_3 призначено на посаду директора Кримської філії ПАТ «Укртелеком» з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2014 року включно на умовах контракту від 26 березня 2014 року.

22 вересня 2014 року додатковою угодою № 2 дію контракту продовжено до

30 вересня 2015 року, про що також визначено і в наказі від 22 вересня 2014 року

№ 126/621к.

Відповідно до пункту 27 положення про Кримську філію ПАТ «Укртелеком»

від 09 вересня 2011 року голова правління ПАТ «Укртелеком» призначає та звільняє з посади директора філії, підписує з ним контракт, видає довіреність на право вчинення юридичних дій від імені товариства. Пунктом 28 визначено, що у контракті встановлюється строк повноважень директора філії, його права і обов'язки, відповідальність, умови оплати його праці і преміювання за підсумками господарської діяльності, які визначаються відповідно до Статуту та внутрішніх актів товариства.

06 листопада 2014 року ПАТ «Укртелеком» за підписом директора Курмаза Ю. П. та за погодженням Баринова О. О. виданий наказ № 599 про врегулювання діяльності Кримської філії ПАТ «Укртелеком» у зв'язку із вступом у силу Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України». Цим наказом, зокрема, впроваджено застосування мультивалютного режиму у діяльності Кримської філії ПАТ «Укртелеком». Наказано забезпечити із 01 жовтня 2014 року облік розрахунків за телекомунікаційні послуги, що надаються філією на території ВЕЗ «Крим», таким чином: облік платежів, які здійснені в рублях, проводити у гривнях, для чого суму платежів у російських рублях ділити на коефіцієнт 3,4.

19 листопада 2014 року директором Кримської філії ПАТ «Укртелеком»

ОСОБА_3 на виконання наказу від 06 листопада 2014 року № 599 «Про виплату заробітної плати» видано наказ № 255, яким зобов'язано головного бухгалтера ОСОБА_8 розраховувати та виплачувати заробітну плату в рублях відповідно до чинного штатного розпису із застосуванням коефіцієнту 3,4.

Угодою про припинення контракту, укладеною між ПАТ «Укртелеком» та

ОСОБА_3, визначено, що дія контракту між ОСОБА_3 та ПАТ «Укртелеком» від 26 березня 2014 року припиняється із 12 лютого 2015 року за згодою сторін, при цьому ПАТ «Укртелеком» зобов'язалось здійснити не пізніше дати припинення контракту повний розрахунок, а саме виплатити: заробітну плату за січень за фактично відпрацьований час в розмірі 143 180,00 рублів (з урахуванням суми заробітної плати, виплаченої за першу половину січня), що складає

42 111,76 грн; заробітну плату за лютий за фактично відпрацьований час в розмірі

69 219,47 рублів, що складає 20 358,67 грн; премію за результатами роботи за

2014 рік за фактично відпрацьований час у розмірі 847 678,00 рублів, що складає

249 317,05 грн; компенсацію за невикористану відпустку (32 календарних дні) в розмірі 157 256,96 рублів, що складає 46 252,04 грн; одноразову вихідну допомогу в розмірі 429 540,00 рублів, що складає 126 335,29 грн згідно із розрахунковим курсом ПАТ «Укртелеком» із виплати коштів працівникам, всього заборгованість, пов'язана зі звільненням, складає 1 646 874,66 рублів або 484 374,90 грн.

Наказом ПАТ «Укртелеком» від 09 лютого 2015 року № 195-к про зміну в керуючому складі ОСОБА_3 звільнений з посади директора Кримської філії ПАТ «Укртелеком» із 12 лютого 2015 року за згодою сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП) із виплатою всіх належних сум відповідно до угоди про припинення контракту, за його заявою.

Відповідно до довідки від 02 листопада 2015 року № 90, виданої філією ПАТ «Укртелеком», ОСОБА_3 звільнено 12 лютого 2015 року відповідно до наказу ПАТ «Укртелеком» від 09 лютого 2015 року № 195-к. Розрахунок при звільненні з ним не проведений.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Після ухвалення рішення судом першої інстанції, наказом від 02 грудня 2015 року

№ 3741-к внесено зміни в наказ від 09 лютого 2015 року № 195-к, згідно з яким цей наказ викладений у такій редакції: «звільнити ОСОБА_3, директора Кримської філії ПАТ «Укртелеком», 12 лютого 2015 року за пунктом 1 статті 38 КЗпП України, у зв'язку із звільненням за власним бажанням. Підстава: заява ОСОБА_3 (додається)».

Отже, прийнявши 02 грудня 2015 року зміни до наказу від 09 лютого 2015 року

№ 195-к, відповідачем в односторонньому порядку змінено домовленості щодо порядку та умов звільнення позивача, закріплених в угоді сторін про припинення контракту, чим порушено права позивача.

Судом першої інстанції ухвалено рішення 27 листопада 2015 року, отже, на час звернення позивача до суду за захистом порушених прав та ухвалення судом першої інстанції рішення у цій справі, наказу від 02 грудня 2015 року про внесення змін до наказу від 09 лютого 2015 року щодо звільнення ОСОБА_3 за пунктом 1 статті 38 КЗпП України не існувало, а тому він не впливає на суть розглядуваного спору.

Виходячи з наведеного, 12 лютого 2015 року між сторонами припинено трудові відносини, і ця обставина підтверджена належними доказами та сторонами не заперечується.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, оскільки при звільненні позивача в порушення вимог статті 116 КЗпП України з ним не проведено повного розрахунку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, апеляційний суд виходив з того, що невиплата заробітної плати мала місце внаслідок тимчасової окупації (обставин непереборної дії), тому відповідач не несе юридичної відповідальності у вигляді виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Однак із вказаним висновком суду апеляційної інстанції не можна погодитися виходячи з наступного.

У статті 21 КЗпП України зазначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 94 КЗпП Українизаробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

У частині другій статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов'язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.

Відповідно до частини третьої статті 14 Закону України «Про Торгово-промислові палати України» (далі - ТПП України) ТПП України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб'єктів господарської діяльності та фізичних осіб. Крім того, ТПП України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини (частина перша статті 14 зазначеного закону).

Отже, сертифікат (висновок) ТПП України є єдиним належним документом, який підтверджує існування форс-мажорних обставин для відповідного підприємства. Відповідачем не надано такого підтвердження.

Суд апеляційної інстанції, звільняючи відповідача як роботодавця від відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України, застосував до спірних правовідносин Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (Далі по тексту - Закон), який набрав чинності 27 квітня 2014 року.

Відповідно до статті 1 зазначеного Закону визначено, що тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя є тимчасово окупованою територією України.

У відповідності до статті 13 указаного Закону, особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території визначаються законом.

Так, 27 вересня 2014 року набрав чинності Закон України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України».

Підпунктом в пункту 12.10 цього закону встановлено, що на тимчасово окупованій території України особа не несе юридичної відповідальності за невиплату або за затримку виплати заробітної плати працівникам, передбаченої законодавством України, якщо така невиплата (затримка) виникла внаслідок тимчасової окупації (обставин непереборної дії).

ПАТ «Укртелеком» відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань товариство зареєстроване у

м. Києві, тобто не на окупованій території, тому застосування апеляційним судом до спірних правовідносин Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» є помилковим.

Отже, відповідачем не доведено, наявність обставин непереборної сили (форс-мажору), які унеможливили в свою чергу своєчасно виплатити позивачу належні йому при звільнені суми, визначені угодою сторін про припинення контракту.

Вищевикладене свідчить про те, що судом апеляційної інстанції ухвалено рішення при неправильному застосуванні норм матеріального права. Крім того, апеляційний суд, надаючи оцінку обґрунтованості вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості по належних позивачу виплатам, не врахував зміст двосторонньої угоди про припинення контракту, укладеною між ПАТ «Укртелеком» та ОСОБА_3, яка не скасована, у зв'язку з укладенням якої і на умовах якої позивача було звільнено із

12 лютого 2015 року, згідно наказу від 09 лютого 2015 року № 195-к, з посади директора Кримської філії ПАТ «Укртелеком» за згодою сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП) із виплатою всіх належних сум відповідно до угоди про припинення контракту, за його заявою.

Внесення відповідачем 02 грудня 2015 року, як роботодавцем, після ухвалення

27 листопада 2015 року судом першої інстанції рішення у справі змін до наказу

від 09 лютого 2015 року, свідчить про односторонню зміну відповідачем угоди сторін, проте це не змінює зміст правовідносин сторін та обставини, встановлені у справі судом першої інстанції при ухваленні рішення.

В свою чергу, рішення суду першої інстанції ухвалено при правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення апеляційного суду скасуванню з залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ПАТ «Укртелеком» на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 322,88 грн.

Крім того, з ПАТ «Укртелеком», відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, підлягає стягненню на користь держави судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 3 061,92 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року скасувати, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року залишити в силі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на користьОСОБА_3 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 322,88 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на користьдержави судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 3 061,92 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик