Постанова

Іменем України

27 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 362/4461/16-ц

провадження № 61-12133св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Васильківська районна державна адміністрація Київської області,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2016 року у складі судді Корнієнка С. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Гуля В. В., Іванової І. В., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, Васильківської районної державної адміністрації Київської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності, посилаючись на те, що з 03 серпня 1967 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Солом'янського районного суду міста Києвавід 03 березня 2014 року. В період перебування у шлюбі сторонами було придбано (побудовано) садовий будинок загальною площею 117 кв. м під НОМЕР_1 в садівничому товаристві «Крушинка», яке розташоване на території Крушинської сільської ради Васильківського району Київської області. Після розірвання шлюбу відповідач без її відома приватизував будинок та отримав свідоцтво про право власності. Оскільки вказане майно нажите сторонами за час шлюбу, то воно є їх спільною сумісною власністю. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила визнати недійсним вказане свідоцтво та скасувати державну реєстрацію за відповідачем права власності на будинок.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 березня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання недійсним іпотечного договору, а також рішенням Васильківського міськрайонного судуКиївської області від 31 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 липня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя встановлено, що садовий будинок є особистою приватною власністю відповідача. Оскільки спірне майно не відноситься до спільної сумісної власності сторін, то відсутні підстави для задоволення позову.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У березні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2017 року, і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач приватизував будинок та отримав свідоцтво про право власності без відома позивача, а в подальшому уклав зі своїм сином ОСОБА_7 фіктивний договір іпотеки. Будинок був збудований під час перебування сторін у шлюбі, тому це майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач хворіє на психічні розлади.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

У червні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і просив відмовити в задоволенні скарги, посилаючись на те, що спірний будинок є особистою приватною власністю відповідача, що встановлено преюдиційними рішеннями судів. Доводи позивача про психічні розлади відповідача нічим не підтверджені.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 березня 2018 року справу № 362/4461/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з 03 серпня 1967 року ОСОБА_4та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 03 березня 2014 року.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 11 серпня 2014 року № 25421167 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень підтверджується, що ОСОБА_5 належить на праві власності садовий будинок загальною площею 117 кв. м під НОМЕР_1 в садівничому товаристві «Крушинка», яке розташоване на території Крушинської сільської ради Васильківського району Київської області.

Відповідно до частини третьої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 березня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання недійсним іпотечного договору, а також рішенням Васильківського міськрайонного судуКиївської області від 31 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 липня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя встановлено, що вказаний садовий будинок є особистою приватною власністю відповідача.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 57, частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що вищевказаними преюдиційними рішеннями встановлено, що спірний садовий будинок не є спільною сумісною власністю сторін, а належить відповідачу на праві особистої приватної власності, у зв'язку з чим свідоцтво про право власності на нерухоме майно не може бути визнане недійсним з підстав, наведених у позовній заяві.

Тому не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані по суті судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Аргументи заявника щодо фіктивності договору іпотеки, укладеного між відповідачем та його сином, психічних розладів здоров'я вказаних осіб, є неспроможними, оскільки не стосуються предмета спору.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов