Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 607/13009/15-ц

провадження № 61-13598св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Тернопільської області у складі колегії суддів: Щавурської Н. Б., Фащевської Н. Є., Ходоровського М. В., від 09 червня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечне майно.

Позовна заява мотивована тим, що 25 лютого 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, згідно з яким відповідач отримала кредитні кошти в сумі 91 000,00 дол. США на строк до 25 лютого 2023 року. На забезпечення виконання цього зобов'язання того ж дня між тими ж сторонами був укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого ОСОБА_4 передала в іпотеку банку домоволодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1

Згідно з договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25 травня 2012 року права вимоги за вказаними договорами набув ПАТ «Дельта Банк».

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору в частині повернення щомісячних платежів ПАТ «Дельта Банк» просило достроково в межах суми боргу у розмірі 1 899 220,17 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1 у с. Романівка Тернопільського району Тернопільської області, шляхом визнання за банком права власності на іпотечне майно згідно з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, вказаним у договорі кредиту.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у складі судді Стельмащука П. Я. від 16 березня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на момент пред'явлення позову банк не набув права звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки пункт 3.1.2 кредитного договору, яким передбачено, що недоплачені суми ануїтетних платежів обраховуються при визначенні кінцевого ануїтетного платежу, носить нечіткий, двозначний характер та суперечить іншим положенням договору, а саме пунктам 5.1, 9.1, а тому, з урахуванням того, що кредит є споживчим, споживач банківських послуг є слабкою стороною у договорі, положення вищезгаданого пункту повинні трактуватися на користь споживача. Крім цього, підставою відмови у позові є також недотримання банком положень пункту 9.1 договору кредиту, пункту 11 іпотечного договору та положень частини 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині строків звернення з позовом до суду після надіслання письмової вимоги іпотекодавцю про усунення порушення, оскільки банк надіслав письмову вимогу відповідачу 17 липня 2015 року, а з позовом до суду звернувся 28 липня 2015 року.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 09 червня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині правових підстав відмови в задоволенні позову змінено. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відмовлено з інших правових підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову з інших правових підстав, суд апеляційної інстанції виходив із того, що задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання за останнім права власності на предмет іпотеки не може бути вирішено у судовому порядку, оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У жовтні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що нормами чинного законодавства не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього на підставі рішення суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відхилити касаційну скаргу та залишити оскаржуване судове рішення без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що 25 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачу споживчий кредит у розмірі 91 000,00 дол. США, зі сплатою 11,90 % річних за користування кредитом, до 25 лютого 2018 року.

17 березня і 15 грудня 2009 року, а також 04 березня 2010 року між цими ж сторонами укладено договори про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 25 лютого 2008 року, якими змінено термін повернення кредиту до 25 лютого 2023 року, змінено розмір ануїтетних платежів та розмір процентів за користування кредитними коштами

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 25 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладений іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_4 передала в іпотеку ВАТ «Сведбанк» належні їй домоволодіння та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_1

17 березня 2009 року між цими ж сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору від 25 лютого 2008 року, яким встановлено інший термін виконання основного зобов'язання, а саме до 25 лютого 2023 року, а також змінено вартість (оцінку) предмета іпотеки.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно з яким ПАТ «Сведбанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» усі права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами до позичальників (поручителів, заставо(іпотеко)давців), у тому числі, до відповідача (іпотекодавця) ОСОБА_4

Листом від 07 червня 2012 року ПАТ «Сведбанк» повідомило ОСОБА_4 про відступлення новому кредитору ПАТ «Дельта Банк» усіх прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами.

Постановою Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року віднесено ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних та рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію у ПАТ «Дельта Банк».

Згідно з розрахунком, наданим банком, заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором станом на 07 липня 2015 року становить 83 917,90 дол. США та 114 630,75 грн, а всього - 1 899 220,17 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 70 456,89 дол. США, що еквівалентно 1 498 328,97 грн, заборгованості за відсотками - 13 461,01 дол. США, що еквівалентно 286 260,45 грн, пені - 107 721,49 грн, 3 % від простроченої заборгованості за тілом кредиту - 2 135,49 грн, 3 % від простроченої заборгованості за процентами - 4 773,77 грн.

16 липня 2015 року банк направив ОСОБА_4 вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, яка залишилась без виконання.

Згідно з висновком оцінювача товариства з обмеженою відповідальністю «Експертна компанія «Професіонал» ОСОБА_5, вартість житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 у с. Романівка Тернопільського району Тернопільської області, станом на 29 вересня 2015 року складала 1 369 493,00 грн.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Таким чином, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, набутого у позасудовому порядку.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Зазначений правовий висновок щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі

№ 14-38цс18.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пунктом 11 іпотечного договору встановлено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково.

Відповідно до пункту 12 іпотечного договору за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене у пунктах12.3.1 та 12.3.2 договору.

Пунктом 12.3.1 іпотечного договору передбачено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої у цьому підпункті пункту 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом Договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб'єкта оціночної діяльності.

Крім цього, даним пунктом підтверджується згода сторін договору, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов'язання.

Установивши, що сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 09 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк