Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 640/14909/16-ц

провадження № 61-20666св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Головне управління Національної поліції України в Харківській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, на рішення Київського районного суду міста Харкова від 08 листопада 2016 року в складі судді Зуба Г. А. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Бездітко В. М., Коваленко І. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Харківській області (далі - ГУ НП України в Харківській області) про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 11 листопада 2011 року ОСОБА_2 був прийнятий на службу до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (далі - ГУ МВС України в Харківській області), а 06 листопада 2015 року прийнятий на службу в Головне управління Національної поліції України в Харківській області інспектором сектора реагування патрульної поліції Чугуївського відділу поліції. Наказом ГУ НП України в Харківській області від 26 квітня 2016 року позивача звільнено з роботи на підставі пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію». Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2016 року скасовано вказаний наказ в частині звільнення ОСОБА_2, поновлено його на посаді та стягнуто грошове забезпечення за час вимушеного прогулу. Вважає, що відповідач своїми незаконними діями завдав йому моральної шкоди.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просив стягнути з ГУ НП України в Харківській області 70 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 08 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено факту заподіяння йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди. Позивач проходив службу відповідно до дисциплінарного статуту, яким регулюється накладення дисциплінарних стягнень та порядок їх оскарження, в тому числі і звільнення зі служби. Дисциплінарним статутом та Законом України «Про національну поліцію» не передбачено порядок і правові підстави для стягнення моральної шкоди у разі незаконного звільнення.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що звільнення та подальше поновлення на роботі не є безумовною підставою для стягнення моральної шкоди. Разом з тим, підставою для накладення на ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення було його перебування на службі в стані алкогольного сп'яніння, що не заперечувалося самим позивачем.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що неправомірними діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду. Суди не дали можливості позивачу подати всі докази, які мають значення для розгляду справи.

У березні 2017 року ГУ НП України в Харківській області подало до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що судові рішення ухвалені відповідно до чинного законодавства.

07 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що позивач 11 листопада 2011 року був прийнятий на службу в ГУ МВС України в Харківській області.

06 листопада 2015 року ОСОБА_2 був звільнений зі служби в ГУ МВС України в Харківській області та прийнятий на службу в ГУ НП України Харківської області, де працював інспектором сектора реагування патрульної поліції Чугуївського відділу поліції.

Наказом ГУ НП України в Харківській області від 26 квітня 2016 року позивача було звільнено на підставі пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію».

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2016 року скасовано накази ГУ НП України в Харківській області від 14 квітня 2016 року та від 26 квітня 2016 року в частині звільнення зі служби лейтенанта міліції ОСОБА_2, інспектора сектору реагування патрульної поліції Чугуївського відділу поліції, з 26 квітня 2016 року, поновлено його на вказаній посаді з 26 квітня 2016 року. Стягнуто з ГУ НП України в Харківській області на користь ОСОБА_2 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 21 557,68 грн.

Позивача поновили на роботі, оскільки позивач не вчиняв ніяких перешкод під час службового розслідування; за весь час проходження служби як в органах внутрішніх справ України, так і в органах поліції не порушував дисципліни, а дисциплінарне порушення, вчинене 15 березня 2016 року, є першим.

Встановивши вказані вище обставини справи, суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України 2004 року).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12.

Вирішуючи спір, суди дійшли помилкового висновку, що позивачем не доведено факту заподіяння йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди.

На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що підтверджено факт порушення законних прав позивача, яке полягало у незаконному звільненні з роботи, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд касаційної інстанції врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та вважає справедливим визначити суму компенсації у розмірі 2 000 грн.

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки судами неправильно застосовано норми матеріального права, це порушення призвело до ухвалення незаконних судових рішень, то рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог частково.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 08 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

ПозовОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції України в Харківській області на користь ОСОБА_2 2 000 грн відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська

С. П. Штелик