Справа № 309/677/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 грудня 2018 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Готри Т.Ю. і Джуги С.Д.,

з участю секретаря Юрочко А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Хустського районного суду від 22 серпня 2017 року (у складі суддіКемінь В.Д.) за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з цим позовом у лютому 2015 р.

Після збільшення позовних вимог у травні 2015 р. (том №1, а.с.52-55) просив:

-визнати порушеним право позивача як споживача фінансових послуг при укладенні кредитного договору № 014/4047/82/38558 від 31 березня 2008 р.;

-визнати недійсним кредитний договір №014/4047/82/38558 від 31 березня 2008 р., укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_3, у зв'язку з укладенням його під впливом обману з боку Банку.

На обґрунтування позовних вимог указав, що 31 березня 2008 р. між сторонами було укладено кредитний договір № 014/4047/82/38558, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 50 000 доларів США, еквівалент у гривнях не визначено. Умовами цього договору встановлено відсоткову ставку 14 відсотків річних із кінцевим терміном повернення не пізніше 31 березня 2014 р.

Зазначає, що під час укладення кредитного договору Банк приховав від позичальника інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту для здійснення останнім свідомого вибору схеми кредитування, а також указав у договорі занижені значення показників істотних умов договору, чим увів у оману позичальника щодо реальної відсоткової вартості кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, яку позичальник має сплатити Банку.

Указує, що позичальнику чинним законодавством не було надано права здійснювати використання готівкової іноземної валюти при здійсненні платежів за спірним кредитним договором і внесення плати за користування кредитом на користь Банку шляхом внесення доларів США в касу Банку.

Подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють, є порушенням принципу справедливості. Такі умови кредитного договору є несправедливим і суперечать принципу добросовісності, а його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків.

Рішенням Хустського районного суду від 22 серпня 2017 р. і додатковим рішення Хустського районного суду від 11 квітня 2018 р. позов задоволено: визнано недійсним кредитний договір №014/4047/82/38558 від 31.03.2008 р., який укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_3 Додатковим рішенням Хустського районного суду від 11 квітня 2018 р. визнано порушеним право позивача як споживача фінансових послуг при укладенні кредитного договору №014/4047/82/38558 від 31.03.2008 р. між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_3

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (надалі - Банк) просить скасувати рішення суду від 22 серпня 2017 р. та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Доводить про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, та неправильне застосування норм матеріального права. Указує, що позичальник своїм підписом під заявою-анкетою на отримання кредиту засвідчив, що ознайомлений у письмовій формі з кредитними умовами, зокрема: метою кредиту, формою кредитування і відмінностями між ними тощо. Зазначає, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. На момент укладення кредитного договору позичальник не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного кредитного договору та в подальшому виконував його умови.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходило.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог, із таких мотивів.

Суд виходив із того, що Банк не надав позичальнику, як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування, у письмовій формі, повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору. Ураховуючи докази, надані сторонами, в тому числі висновку судово-економічної експертизи суд установив, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача. Відтак, позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими.

Апеляційний суд не погоджується із такими висновками через невідповідність таких обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Судом установлено, що 31 березня 2008 р. між позивачем і відповідачем було укладено кредитний договір № 014/4047/82/38558, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 50 000 доларів США. (том № 1 а.с.11-19).Умовами цього договору встановлено відсоткову ставку в розмірі 14 % річних. Термін дії договору визначено до 31.03.2014 р. Указаний кредит надавався для задоволення споживчих потреб позичальника.

Ухвалою Хустського районного суду від 09.06.2015 р. у справі була призначена судово-економічна експертиза (том №1, а.с.65-66)

Відповідно до висновку експерта № 1427 від 19.10.2015 р. у межах наявних матеріалів, встановлена в результаті дослідження реальна процентна ставка (у процентах річних) на момент укладання кредитного договору № 014/4047/82/38558 від 31.03.2008 р. фактично складає 19,80 % (колонка 7 Додатку 1 експертизи). За наявними матеріалами на момент укладання кредитного договору № 014/4047/82/38558 від 31.03.2008 р. сукупну вартість кредиту у вигляді реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі) не визначено. Встановлене в результаті дослідження абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладання кредитного договору № 014/4047/82/38558 від 31.03.2008 року фактично складає 31251,11 доларів США (колонка 8 Додатку 1 експертизи). Виходячи з базових умов кредитного договору № 014/4047/82/38558 від 31.03.2008 року та додатків до нього, документально обґрунтований щомісячний платіж (у т.ч. заборгованість за кредитом, проценти за користування кредитом, комісії, страхових та інших платежів) складає від 722,30 доларів США до 2002,84 доларів США (колонка 2 Додатку 1 експертизи). Реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту в кредитному договорі № 014/4047/82/38558 від 31.03.2008 року не визначені. У межах наявних матеріалів реальна процентна ставка, встановлена в результаті дослідження, складає 19,80 % та є вищою від процентної ставки, передбаченої п.1.2.1. кредитного договору № 014/4047/82/38558 від 31.03.2008 року в розмірі 14,00 % (колонка 7 Додатку 1 експертизи). В межах наявних матеріалів установлена сукупна вартість кредиту за кредитним договором № 014/4047/82/38558 від 31.03.2008 року фактично складає: -19,80 % - у вигляді реальної процентної ставки (у процентах річних), (колонка 7 Додатку 1 експертизи); - 31251,11 доларів США - у вигляді абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), (колонка 8 Додатку 1 експертизи) (том №1 а.с.111-130).

Звертаючись до суду із указаним позовом, у тому числі із заявою про збільшення позовних вимог, позивач посилався на положення статей 229, 230 ЦПК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки та обману), а також статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача).

Згідно з ч.ч.1-3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладання спірного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладання спірного договору), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладання спірного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2007 року № 168, встановлюють надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України.

У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому.

Одночасне застосування положень статей 229, 230 ЦПК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки та обману), а також статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» як підстав для визнання недійсним договору, є неправильним, оскільки вони є взаємовиключними, проте, ухвалюючи рішення суди вирішують справу на підставі заявлених позивачем позовних вимог та у разі необхідності повинні їх уточнити.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, тобто дії банку, які передують укладенню договору.

Суд першої інстанції задовольнив вимоги у зв'язку з невідповідністю умов кредитного договору положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача

При цьому, задовольняючи позов, суд виходив із доведених позивачем обставин лише на підставі висновку експерта, однак, ухвалюючи рішення суд не встановив, які саме пункти кредитного договору є несправедливими та в чому виражена ця несправедливість по відношенню до споживача фінансових послуг, не зазначив у рішенні, на підставі яких ознак, указаних у статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», кваліфікував умови договору несправедливими, і чи тягне несправедливість цих умов недійсність договору в цілому.

Крім того, суд не надав оцінки діям позичальника, оскільки він підписавкредитний договір, погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом у строки, встановлені договором, певний період часу виконував умови договору. Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. Позивач не звертався із заявою до Банку про внесення змін до умов договору, які він вважав несправедливими та такими, що призводять до погіршення його майнового стану та завдають йому збитки, факт отримання кредитних коштів та користування ними з 2008 року позивачем не оспорюється.

Також судом першої інстанції не було враховано, що позивач уже звертався до суду із позовом до Банку про визнання недійсними кредитного договору № 014/4047/82/38558 від 31 березня 2008 р. і договору іпотеки № 014/4047/82/38558 від 31 березня 2008 р. (том № 1 а.с.27-30). Однак, ухвалою Хустського районного суду вказану позовну заяву за заявою представника позивача було залишено без розгляду (том №1 а.с.32).

Судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки заочному рішенню Хустського районного суду від 20 травня 2013 р., яким із ОСОБА_3 солідарно було стягнуто на користь Банку заборгованість по спірному кредитному договору (том №1, а.с.39-40).

Підпис відповідача під кредитним договором свідчить про те, що позичальник як споживач фінансових послуг був належним чином проінформований про всі детальні умови кредитного договору та його сукупну вартість із указівкою усіх обов'язкових умов, а отже Банком під час укладення із відповідачем кредитного договору були дотримані всі норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Матеріалами справи достовірно встановлено, що відповідач був належним чином повідомлений про кредитні умови, нарахування відсотків, нарахування і сплату пені, тобто одержав повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про наданий кредит. Крім того здійснював погашення по кредитним зобов'язанням і не заперечує факту підписання кредитного договору кредитного договору.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати як суперечне положенням ст. 263 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 до Банку у зв'язку з безпідставністю позовних вимог.

Судові витрати в сумі 267,96 грн. (том №1, а.с.236) відповідно до положень ст. 141 ЦПК України необхідно покласти на ОСОБА_3

Керуючись ст. 203, 215, 229, 230, 526, 626-628, 1054 ЦК України, ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів»ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.3 п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити. 2.Рішення Хустського районного суду від 22 серпня 2017 року скасувати. 3. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити. 4.Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»267,96 (двісті шістдесят сім) грн. у відшкодування судового збору. 5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 6.Повне судове рішення складено 28 грудня 2018 року

Судді: