Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 552/5264/15-ц

провадження № 61-17505св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави у складі судді Яковенко Н. Л. від 16 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Полтавської області у складі суддів: Гальонкіна С. А., Кузнєцової О. Ю., Мартєва С. Ю. від 19 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 18 березня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав їй кредитні кошти в розмірі 41 тис. доларів США зі сплатою 12,5 % річних за користування на термін до 18 березня 2033 року.

ОСОБА_1 умови договору належним чином не виконувала, тому станом на 31 липня 2015 року наявна заборгованість в сумі 764 тис. 341 грн 27 коп., з яких: тіло кредиту - 666 тис. 885 грн 13 коп., проценти - 97 тис. 456 грн 14 коп.

Виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором забезпечено іпотечним договором від 18 березня 2008 року, за яким вона передала в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, що належить їй на праві власності.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги, у тому числі і за вказаними кредитним та іпотечним договорами від 18 березня 2008 року.

З огляду на викладене ПАТ «Дельта Банк» просив суд у рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості в розмірі 764 тис. 341 грн 27 коп. за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на неї за ПАТ «Дельта Банк».

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що кредитний договір від 18 березня 2008 року укладено з суттєвим порушенням норм діючого законодавства, під час його укладення банк не надав повної та достовірної інформації про умови кредитування, зокрема, щодо сукупної вартості і не попередив про валютні ризики, а умови договору є несправедливими.

У зв'язку з викладеним просила суд визнати недійсними кредитний та іпотечний договори від 18 березня 2008 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави 09 листопада 2015 року позов ПАТ «Дельта Банк» і зустрічний позов ОСОБА_1 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2016 рокупозов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 березня 2008 року, що укладено між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1, у загальній сумі 764 тис. 341 грн 27 коп., з яких: тіло кредиту - 666 тис. 885 грн 13 коп., проценти - 97 тис. 456 грн 14 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 18 березня 2008 року, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказану квартиру, яка належить ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 18 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_2 18 березня 2008 року.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 6 тис. 968 грн 12 коп.

Указано, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Задовольняючи позов ПАТ «Дельта Банк» і відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що боржником зобов'язання виконувалося неналежним чином, у результаті чого станом на 31 липня 2015 року виникла заборгованість у сумі 764 тис. 341 грн 27 коп., тому, враховуючи умови іпотечного договору та норми матеріального права, слід звернути стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, під час укладання оспорюваного кредитного договору банк, керуючись нормами законодавства, надав ОСОБА_1 у письмовій формі інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту, що підтверджується заявою позивальника, у якій ОСОБА_1 особисто під підпис була повідомлена в тому числі і про наявність ризиків, при цьому вона надала своє письмове підтвердження як споживача про ознайомлення з умовами надання та повернення кредиту та частково виконувала умови зазначеного договору.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 19 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2016 рокув частині стягнення судового збору на користь держави скасовано й ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнутоз ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 3 тис. 654 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду про наявність підстав для задоволення позову ПАТ «Дельта Банк» у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань позичальника за кредитним договором і відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1, оскільки під час укладення кредитного договору банк дотримався вимог законодавства.

При цьому, ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд виходив із того, що судовий збір за подачу позову до суду підлягає стягненню з відповідача на користь держави в розмірі 3 тис. 654 грн, тобто відповідно до розміру ставок визначених підпунктом 1.1. частини другої статті 4 ЗУ «Про судовий збір» станом на 31 серпня 2015 року (момент подачі позову).

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» і задоволення її зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк надав неповну інформацію щодо умов кредитування, адже детального розпису сукупної вартості кредиту не надав і графік платежів не відповідає вимогам законодавства. Також банк не повідомив її про валютні ризики.

Крім того, у зв'язку із відкриттям конституційного провадження у справі щодо відповідності (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» положенням статті 6, частини першої статті 8, частини четвертої статті 13, статей 21, 22, частини першої, четвертої, п'ятої статті 41 Конституції України провадження у справі повинно було бути зупинене на підставі пункту 4 частини першої статті 201 ЦПК України, адже в ПАТ «Дельта Банк» розпочату процедуру ліквідації 02 жовтня 2015 року.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 квітня 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення судів частково не відповідають.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суди встановили, що 18 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав їй кредитні кошти в розмірі 41тис. доларів США на строк з 18 березня 2008 року по 18 березня 2033 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних.

Відповідно до пункту 10.5. цього договору банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов'язання по цьому договору, а також по угодах, пов'язаних із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника.

Банк свої зобов'язання за договором виконав та надав ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 41тис. доларів США.

18 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, за умовами якого цим договором забезпечується належне виконання боржником ОСОБА_1 кредитного договору від 18 березня 2008 року. ОСОБА_1 передала в іпотеку належне їй на праві власності майно - квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з пунктами 10 і 10.4. указаного іпотечного договору іпотекодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

У пункті 12 цього іпотечного договору визначено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених у договорі способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя, серед яких: за рішенням суду (пункт 12.1.); шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки (пункт 12.3.1.).

Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимог за кредитами від 25 травня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги за вказанимикредитним та іпотечним договорами від 18 березня 2008 року.

У результі неналежного виконання боржником кредитних зобов'язань станом на 31 липня 2015року виникла заборгованість у сумі 764тис. 341 грн 27 коп., з яких: тіло кредиту - 666 тис. 885 грн 13 коп., проценти - 97 тис. 456 грн 14 коп.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Крім того, відповідно до вимог розділу 2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством.

Згідно з розділом 3 зазначених Правил банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України. На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Разом з тим, відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, раніше набуте на законних підставах.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В іпотечному договорі від 18 березня 2008 року міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що вразі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Отже, можна зробити такі висновки.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

З огляду на наведене суди дійшли правильного висновку про те, що оспорювані кредитний та іпотечний договори підписані кредитодавцем і ОСОБА_1, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. При цьому ОСОБА_1 на момент укладення договорів не заявляла жодних додаткових вимог щодо умов кредитного та іпотечного договорів та частково виконувала його умови. Однак у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору та наявності боргу, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем на підставі судового рішення не передбачено Законом України «Про іпотеку».

Твердження ОСОБА_1 про необхідність зупинення провадження в цій справі у зв'язку з відкриттям зазначеного конституційного провадження не заслуговують на увагу, оскільки предметом розгляду Конституційного Суду України буде дотримання засад права власності в межах Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тому розгляд цієї справи є можливим.

Інші обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Однак, задовольняючи позов ПАТ «Дельта Банк» та визнаючи за ним право власності на предмет іпотеки, суди першої й апеляційної інстанції не звернули увагу на вказані норми матеріального права та на те, що банк обрав неналежний спосіб захисту права.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення в частині задоволення позову ПАТ «Дельта Банк» підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову банку.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2016 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Полтавської області від 19 вересня 2016 року в частині задоволення позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення шляхом визнання права власності на предмет іпотеки скасувати, у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відмовити.

Стягнути з держави на користь ОСОБА_1 2 тис. 349 (триста сорок дев'ять) грн 60 (шістдесят) коп. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2016 року, незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Полтавської області від 19 вересня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2016 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Полтавської області від 19 вересня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта