Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

місто Київ

справа № 757/17971/14-ц

провадження № 61-6985св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 серпня 2014 року у складі судді Ільєвої Т. Г. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Панченка М. М., Ратнікової В. М., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»

(далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 25 жовтня 2006 року № 10-29/2595 у сумі 177 972, 60 дол. США, що станом на 24 січня 2014 року за курсом НБУ еквівалентно 1 422 534, 71 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 25 жовтня 2006 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк»

(далі - АКБ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 уклали кредитний договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 10-29/2595, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 108 828, 00 дол. США строком до 25 жовтня 2021 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13, 00 % річних. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за зазначеним договором щодо своєчасної сплати суми кредиту та відсотків за користування ним станом на 24 січня 2014 року у позичальника виникла заборгованість у розмірі 177 972, 60 дол. США.

Як на правові підстави позову банк посилався на статті 525, 526, 589, 590, 610, 612, 1050, 1054 ЦК України.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 серпня 2014 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість у загальній сумі 177 972, 60 дол. США, що станом на 24 січня 2014 року за курсом НБУ еквівалентно 1 422 534, 71 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позовні вимоги є доведеними з огляду на вимоги закону та умови кредитного договору, укладеного між сторонами, а тому підлягають задоволенню. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором станом на 24 січня 2014 року сума заборгованості за кредитом становила 177 972, 60 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 1 422 534, 71 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 103 186, 21 дол. США, що еквівалентно 824 767, 37 грн; заборгованості за відсотками у розмірі 63 566, 04 дол. США, що еквівалентно 508 083, 32 грн; пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 2 751,25 дол. США, що еквівалентно 21 990, 70 грн; пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 8 469, 10 дол. США, що еквівалентно 67 693, 55 грн.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення суду першої інстанції від 08 серпня 2014 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що суд обґрунтовано навів посилання на розрахунок заборгованості, наданий банком, який доводить, що у відповідача існує заборгованість перед банком. Суд вважав, що пеня нарахована відповідно до вимог статті 258 ЦК України, тобто за один рік до зверненням до суду з цим позовом. Розрахунок боргу позивачем виконаний правильно, відповідачем в апеляційній скарзі не спростований; обґрунтованого розрахунку заборгованості відповідачем суду не надано.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року, справу направити на новий розгляд.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що відповідач належним чином виконував грошові зобов'язання, при цьому сума нарахованих процентів є завищеною і не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки проценти нараховувалися в той же день, коли сплачувався кредит. Окрім цього, ухвалюючи рішення на користь позивача, суди вважали доведеним факт отримання відповідачем кредитних коштів, проте в матеріалах справи відсутні відповідні докази. Заявник також посилався на порушення порядку ухвалення заочного рішення, оскільки ним не отримано судових повісток про дату, час та місце призначених судових засідань, що мало наслідком неможливість відповідача скористатися правом заявити про застосування позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження, ухвалою від 14 червня 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 07 лютого 2018 року передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно задовольнити.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25 жовтня 2006 року АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 уклали кредитний договір про надання невідновлювальної кредитної лінії

№ 10-29/2595, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 108 828, 00 дол. США строком до 25 жовтня 2021 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13, 00 % річних.

Згідно з пунктом 1.1.1 кредитного договору, починаючи з місяця, що слідує за місяцем надання кредиту, позичальник щомісячно 25 числа кожного місяця рівними частинами сплачує кредитору суму грошових коштів, яка включає заборгованість за кредитом й проценти за користування кредитом у розмірі 1 391, 00 дол. США з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 25 жовтня 2021 року.

Відповідно до пункту 4.2 кредитного договору за порушення позичальником термінів сплати пені чи відсотків за кредитним договором сторонами передбачена сплата позичальником пені у розмірі 1, 00 % від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Відповідно до пункту 4.5 кредитного договору у разі несвоєчасного погашення кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями протягом більше ніж 60 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

29 січня 2014 року банк надіслав відповідачу претензію-повідомлення (вимогу) № 08.305-186/2990 про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання за кредитним договором № 10-29/2595, у якій банк висунув вимогу повернути достроково у повному обсязі заборгованість за кредитом та відсотками. Проте відповідачем ці повідомлення були залишено без відповідного реагування, їх вимоги не виконані.

Суди першої та апеляційної інстанцій дослідили розрахунок заборгованості та встановили, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором щодо своєчасної сплати суми кредиту та відсотків за користування кредитом станом на 24 січня 2014 року сума заборгованості за кредитом становила 177 972, 60 дол. США, що еквівалентно 1 422 534, 71 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 103 186, 21 дол. США, що еквівалентно 824 767, 37 грн; заборгованості за відсотками у розмірі 63 566, 04 дол. США, що еквівалентно 508 083, 32 грн; пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 2 751,25 дол. США, що еквівалентно 21 990, 70 грн; пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 8 469, 10 дол. США, що еквівалентно 67 693, 55 грн.

Під час оцінки правомірності застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить із їх системного аналізу.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статі 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій правильно з'ясували характер спірних правовідносин та обґрунтовано визначили норми матеріального права, які підлягають застосуванню, встановивши факт невиконання ОСОБА_3 зобов'язань перед ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором.

Під час оцінки доводів касаційної скарги щодо неналежного сповіщення відповідача та, як наслідок, порушення судом першої інстанції порядку ухвалення заочного рішення Верховний Суд застосував такі положення процесуального закону.

Згідно з частинами першою-п'ятою статті 74 ЦПК України 2004 року судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою. Судова повістка повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Відповідно до отриманих судом першої інстанції відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України у м. Києві місце проживання ОСОБА_3 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1.

За правилами пункту 1 частин першої, четвертої статті 169 ЦПК України 2004 року суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких відсутні відомості, що їм вручені судові повістки. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд першої інстанції надсилав судову повістку на адресу зареєстрованого місця проживання ОСОБА_3 (а.с. 42, 43), втім зазначені документи повернулись на адресу суду без вручення із відміткою поштового відділення про закінчення встановленого строку зберігання. Таким чином, з урахуванням того, що судові повістки про дату, час та місце судових засідань надсилались судом першої інстанції відповідно до вимог процесуального закону за адресою зареєстрованого місця проживання, доводи заявника щодо порушення процедури заочного розгляду справи судом не є обґрунтованими.

За наведених обставин також не є слушними доводи заявника щодо неможливості скористатися правом заявити про застосування позовної давності. Додатково Судом враховано, що відповідач, представник якого брав участь у розгляді справи судом першої інстанції (а.с. 71) та судом апеляційної інстанції (а.с. 101), на зазначені обставини не посилався, заяв про застосування позовної давності не подавав.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 щодо відсутності у матеріалах справи належних доказів отримання відповідачем кредитних коштів, а також стосовно неправомірного нарахування процентів у день погашення відповідачем кредиту зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Також посилання заявника на відсутність доказів отримання ним кредитних коштів спростовуються іншими його доводами щодо належного виконання зобов'язань за договором, а отже є необґрунтованими.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Верховним Судом ураховано, що згідно з пунктом 4.5 договору кредиту у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених у підпунктах 3.3.7, 3.3.8, 3.3.9, протягом більш ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплинув,та, відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня достроково погасити (сплатити) кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Згідно з підпунктом 3.3.9 кредитного договору позичальник зобов'язаний своєчасно та у повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями.

Сторони кредитних правовідносин самостійно, діючи на власний розсуд, врегулювали в договорі питання зміни строку виконання основного зобов'язання та визначили умови такої зміни.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позичальник порушив графік погашення заборгованості за кредитом, що визначений підпунктом 1.1.1 кредитного договору, не здійснив погашення чергової частини кредиту із нарахованими відсотками за фактичний час його використання. Втім, суди не встановили, з якого саме часу позичальник припинив виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, що має істотне значення для правильного вирішення спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Проте суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що внаслідок неналежного виконання позичальником договору строк виконання зобов'язання відповідно до пункту 4.5 кредитного договору було змінено, у зв'язку із чим у позивача у відповідний період були відсутні підстави для нарахування відсотків.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили зібраних у справі доказів, зокрема кредитний договір від 25 жовтня 2006 року

№ 10-29/2595, укладений між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3, не надали належної оцінки розрахунку заборгованості за кредитним договором, зміст якого свідчить про нарахування відсотків банком до моменту пред'явлення позову. Таким чином, судами не встановлено наявність та розмір фактичної заборгованості відповідача перед банком з урахуванням з'ясованої обставини зміни строку виконання зобов'язання, що має бути усунуто під час нового розгляду справи.

Невиконання цих процесуальних дій унеможливлює ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню, оскільки для постановлення нового рішення у справі суд має встановити обставини на підставі доказів, що не були належним чином дослідженні судами першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

За правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За правилами частин четвертої та п'ятої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Підсумовуючи, Верховний Суд в обранні справедливого рішення врахував, що порушення норм процесуального права допустили суди першої та апеляційної інстанцій, тому вважає за обґрунтоване направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик