Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22ц/778/1610/18
Головуючий у 1 інстанції: Жукова О.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Маловічко С.В., Гончар М.С.,
секретарБурима В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, ухвалене в м. Запоріжжі 29 січня 2018 року (повний текст судового рішення складено 5 лютого 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд визнати недійсним договір дарування квартири від 12.04.2011 року укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Шаповаловою О.Г. за реєстровим № 723 та визнати за ним право власності на вказану квартиру.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 12.04.2011 року між ОСОБА_6, в якості дарувальника, і ОСОБА_5, в якості обдаровуваного, був укладений договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник передає обдаровуваному безоплатно у власність (дарує), а обдаровуваний приймає у дар належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Вищевказаний договір дарування квартири від 12.04.2011р. на переконання позивача є фіктивним правочином. Необхідність укладення договору дарування квартири від 12.04.2011 року обумовлювалася тим, що в 2009 році його родиною було вирішено створити Товариство з обмеженою відповідальністю «Сфера-Трейд». Його дружина, ОСОБА_8 стала засновником цього товариства і директором. Починаючи з 2011 року щодо ТОВ «Сфера-Трейд» почав здійснюватися тиск з боку державних органів, зокрема, з боку Управління БОЗ ГУМЗС України в Запорізькій області, Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя. Через зазначене родиною було вирішено змінити директора ТОВ «Сфера-Трейд» на позивача. Починаючи з 22.03.2011 року директором ТОВ «Сфера-Трейд» став ОСОБА_6

Побоюючись того, що у родини позивача за «вигадані борги» можуть забрати рухоме та нерухоме майно, позивачем разом зі своєю дружиною та сином було вирішено переоформити майно на свого сина - ОСОБА_5. Саме у зв'язку з цим, належна позивачу квартира АДРЕСА_1 і була переоформлена на сина за договором дарування від 12.04.2011 року.

Відповідач ОСОБА_5 ніколи в квартирі АДРЕСА_1 не проживав і не турбувався про квартиру як про свою власну. Будь-яких вимог про звільнення квартири позивач не пред'являв.

Починаючи з 2011 року позивач переобладнав вищевказану квартиру у салон краси, в якому дружина позивача (за згодою позивача) вже декілька років здійснює підприємницьку діяльність. Ремонтні роботи в квартирі з переобладнання в салон краси були здійснені позивачем за власний кошт.

Також позивач зазначає, що до теперішнього часу відповідач так і не одержав примірника спірного договору дарування після його нотаріального посвідчення, що свідчить про те, що відповідач не прийняв дарунок і в нього не виникло право власності на квартиру.

З огляду на вищенаведене вважає, що договір дарування квартири від 12.04.2011р. слід визнати недійсним внаслідок його фіктивності.

Крім того, позивач ОСОБА_6 вказував на те, що до 2015 року в нього були добрі стосунки з сином, однак після його хвороби стосунки погіршилися. До листопада 2017 року відповідач висловлював намір переоформити квартиру знов на нього , однак в листопаді 2017 року відмовився від звернення до нотаріуса з метою укладання договору, через що він вимушений звернутися до суду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2018 року позов задоволено. Визнано недійним договір дарування квартири від 12.04.2011 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_5 посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Шаповаловою О.Г. за реєстровим № 723. Визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що за свідоцтвом про народження відповідач ОСОБА_5 є рідним сином позивача ОСОБА_6

Також, судом встановлено, що позивач ОСОБА_6 з 07.10.2006 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_8

Витягом з ЄДРПОУ підтверджується, що дружина позивача ОСОБА_8 є засновником ТОВ «СФЕРА-ТРЕЙД». В свою чергу позивач ОСОБА_6 є керівником вказаної юридичної особи.

Суд також встановив, що листами Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя від 26.01.2011 року, 02.02.2011 року, 18.02.2011 року, 04.03.2011 року підтверджується, що стосовно ТОВ «СФЕРА-ТРЕЙД» на початку 2011 року почали здійснюватися перевірки, та станом на 01 березня 2011 року було заплановано проведення документальної планової перевірки.

12.04.2011 р. між сторонами був укладений договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник (ОСОБА_6) передає обдаровуваному ( ОСОБА_5) безоплатно у власність (дарує), а обдаровуваний приймає у дар належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно п. 2 договору, відчужувана квартира належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 4 Запорізькою державною нотаріальною конторою 28.11.2006р. за реєстровим №1-1941; право власності зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 10717958, номер запису 35834 у книзі 214.

Далі суд попередньої інстанції зазначив, що відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним є необхідність наявності умислу в усіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином.

Такий правочин завжди укладається умисно і умисел наявний у обох сторін угоди.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Задовольняючи позов суд також зазначив, що в ході розгляду вказаної справи встановлено, що відповідач, підписавши договір дарування, на виконання умов п.11 оспорюваного договору примірника цього договору після його нотаріального посвідчення, не отримував, що підтверджено тим, що оригінал договору знаходиться у позивача, і він наданий був суду на огляд в судовому засіданні.

Крім того, показаннями свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 підтверджується, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 дружина позивача ОСОБА_8 з 2011 року здійснює підприємницьку діяльність з надання перукарських послуг.

Вказані показання свідків узгоджуються також з даними вказаними в свідоцтві про сплату єдиного податку від 05.08.2011 року , у відповідності до якого ОСОБА_8 є суб'єктом підприємницької діяльності та здійснює діяльність з надання перукарських послуг.

Також судом встановлено, і не спростовано відповідачем, що комунальні послуги в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 сплачуються позивачем.

Як зазначив суд в оскаржуваному рішенні, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 підтвердили, що ОСОБА_5 спірною квартирою не користувався, фактично проживає в м. Київ, в квартирі, яку йому також подарував батько.

Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд попередньої інстанції вважав, що досліджені фактичні обставини справи щодо перебування майна у фактичному користуванні позивача свідчить про те, що сторони не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, а дії сторін, як членів родини були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича.

Суд апеляційної інстанції погоджується в цій частині з зазначеними висновками суду попередньої інстанції, і окрім іншого зазначає, що на саму фіктивність правочину, окрім іншого вказує те, що фактичні обставини щодо володіння та користування майном не змінились після укладення спірного правочину. Тобто позивач зі своєю дружиною як користувались спірним нерухомим майном так і користуються до цього часу, сплачують за нього комунальні послуги. При цьому відповідач як був зареєстрованим 16.09.2009 року (а.с. 5) в м. Києві так там до цього часу і проживає, фактично дарунок не прийняв, в помешкання не вселився (докази в цій частині відсутні), там не проживає, не користується, послуги як власник не сплачує.

Вірно встановивши вказані обставини суд прийшов до помилкового висновку про те, що позивач не пропустив строк позовної давності, рахуючи його відлік з моменту коли син відмовився повертати квартиру.

З таким висновком не погоджується апеляційний суд.

Колегія наголошує, що розглянувши спір по суті, суд не надав правильну оцінку доводам відповідача про не дотримання позивачем строків позовної давності.

Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення в цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, з викладеного слідує, що рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку з закінченням строків позовної давності, може бути ухвалено судом лише у випадку доведеності вимог позивача та відсутності причини для його поновлення.

Відповідач заявив через представника до ухвалення рішення судом першої інстанції про застосування строку позовної давності (а.с. 121).

Ухвалюючи рішення, колегія суддів визнає пропуск строку позовної давності самостійною підставою для відмови у позові.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядкунею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 4 ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься уст. 261 ЦК України.

Відповідно до ч. 1ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, суд вірно встановив, що для визнання правочину фіктивним є необхідність наявності умислу в усіх сторін правочину, і встановив такий умисел у обох сторін договору дарування. Таким чином, з моменту укладення договору обидві сторони знали про фіктивність угоди, що давало їм право звернутись до суду з позовом про визнання такої угоди недійсною.

Колегія суддів наголошує, що саме з наступного дня після укладення 12.04.2011 року договору у обох сторін у справі виникло право на звернення до суду з позовом про визнання недійсною угоди з підстав її фіктивності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, як сторона недійсної угоди звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав щодо визнання угоди недійсною лише 05.12.2017 року (а.с. 1). Проте, строк позовної давності для даних правовідносин встановлений ст. 257 ЦК України в межах трьох років сплив ще 13.04.214 року.

Суд попередньої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув, дійшов неправильного висновку про початок перебігу позовної давності з моменту (який теж достовірно судом не встановлено) відмови іншої сторони правочину повернути майно.

Однак позивач подавши позов поза межами строку позовної давності, не навів жодних поважних причин пропуску такого строку, а тому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне рішення суду попередньої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом свого права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання договору недійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 3 серпня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач

судді: