Дата документу 19.09.2018
Справа № 334/9025/16-ц
Провадження № 2/334/500/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Баруліної Т.Є.,

при секретарі Сагайдак Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 та накладення арешту на майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон без вилучення паспортного документа до виконання ним своїх обов`язків та накладення арешту на майно в забезпечення позовних вимог. В своїй заяві позивач зазначив, що в проваджені Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває на розгляді справа №334/9025/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 108 430 доларів США. Станом на 18.09.2018 рік заборгованість за договором позики залишилась незмінної та складає 108 430 доларів США. Відповідач зловживає своїми процесуальними правами, подаючи безпідставні апеляційні скарги на ухвалу судді від 31.01.2017р. про відкриття провадження по справі, по яким апеляційним судом відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Постійні обіцянки відповідача по телефону та у Vіbеr щодо повернення cуми боргу залишаються не виконанні.

Тому, позивач просить тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон громадянина України, ОСОБА_2 та накласти арешт на його майно, 3-кімнатну квартиру загальною площею 69,21 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_2 , 1965 року народження, РКОПП НОМЕР_1 на підставі договору купівлі-продажу, номер 659, від 06.03.2003, посвідченого Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Андрєєвою В.М.

Розглянувши клопотання, дослідивши надані матеріали, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 01.03.2015 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір позики, що підтверджується розпискою оформленою сторонами в присутності свідків,, відповідно до якої Відповідач отримав від Позивача в борг суму в розмірі 108 430 (сто вісім тисяч чотириста тридцять) доларів США та зобов`язується повернути її у строк до 01 березня 2016 року (а.с.5).

Однак, відповідач у повному обсязі не виконав обов`язки за договором позики. Постійні обіцянки відповідача щодо повернення cуми боргу залишаються не виконанні.

На даний час в проваджені Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває на розгляді справа №334/9025/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 108 430 доларів США.

Станом на 18.09.2018 рік заборгованість за договором позики залишилась незмінної та складає 108 430 доларів США.

При цьому, відповідач зловживає своїми процесуальними правами, подаючи безпідставні апеляційні скарги (а.с.21-23,48-49,62,7076-77,85-87)на ухвалу судді від 31.01.2017р. про відкриття провадження по справі (а.с.13), по яким апеляційним судом відмовлено у відкритті апеляційного провадження (а.с.31,53,66,81,91). Більше того, 20.09.2017р. ухвалою судді Баруліної Т.Є. справа була прийнята до свого провадження (а.с.45), на підставі Розпорядження № 463 від 19.09.2017р. щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справу зв`язку із прийняттям відставки судді ОСОБА_3 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи(а.с.43,44).

Згідно ст. 55 Конституції України кожній людині гарантовано право звернутись до суду для захисту своїх конституційних прав і свобод. Конституція має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії. Це зобов`язує суди при розгляді конкретних справ керуватись насамперед нормами Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи, має право вжити, передбачених ст. 150 цього Кодексу, заходів забезпеченій позову.

Згідно ч.2 ст.149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає що клопотання позивача про забезпечення позову підлягає задоволенню частково.

Відповідачу на праві власності належить 3-кімнатна квартира загальною площею 69,21 кв.м, житловою площею 46,8 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, номер 659, від 06.03.2003, посвідченого Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Андрєєвою В.М. (а.с.112-115).

Згідно п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як роз`яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Не перевіряючи обставини, які мають значення для справи, а лише запобігаючи ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову, приймаючи до уваги наявність реальних ризиків відчуження рухомого майна на користь третіх осіб, суд приходить до висновку, що не вжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому суд враховує, що такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на майно, є співмірним із заявленими вимогами.

Оскільки невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, та на підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що заява про забезпечення позову в частині накладення арешту на квартиру відповідача підлягає задоволенню.

Згідно з ч.1 ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, а якщо він має паспорт, то йому може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання таких зобов`язань.

Відповідно до ст.441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Згідно ч.3 ст.441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконання нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого рішення.

Оскільки, відповідно до ч. 4 ст. 441 зазначеного вище Кодексу, ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Отже, нормами ст. 441 ЦПК України та ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» чітко передбачено застосування такого виду забезпечення позову, як тимчасове обмеження у виїзді громадянина боржника лише на стадії виконання рішення суду в межах виконавчого провадження.

Позов перебуває в суді на стадії відкриття провадження та призначенні справи до судового розгляду, рішення по суті справи судом не ухвалене. Позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх зобов`язань, що виконати умови договору у нього були всі реальні можливості, і цьому не заважали будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини. Це свідчить про відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань.

Таким чином, без порушеного виконавчого провадження та без підтвердження обставин щодо ухилення боржника від виконання умов договору, доведення яких є обов`язковою умовою для встановлення щодо боржника тимчасового обмеження права виїзду за межі України, клопотання в цій частині не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.33 Конституції України, ст. 81,149,150,441 ЦПК України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити частково.

Накласти арешт на нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру загальною площею 69,21 кв.м, житловою площею 46,8 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_2 , 1965 року народження, ІПН НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 659, від 06.03.2003р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, Андрєєвою В.М

В задоволенні заяви ОСОБА_1 в частині обмеження боржника ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) у праві виїзду за межі України - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Баруліна Т. Є.