ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2018 року

м. Харків

Справа № 645/1156/17 (категорія: договірні)

Провадження № 22ц/818/208/18

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Харкові справу заапеляційною скаргою автогаражного кооперативу «Велозаводська»

на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2018 року у складі судді Бабкової Т.В.

у цивільній справі № 645/1156/17 за позовом авто гаражного кооперативу до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кправченко Наталія Сергіївна

про визнання недійсним договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя та договору дарування нежитлових приміщень, -

встановив:

16.03.2017 року АГК «Велозаводська» звернувся до суду з позовом який в подальшому уточнив та просив визнати недійсними:

договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя № 472 від 30.06.2016 року, предметом якого є 1/2 частина нежитлових приміщень першого поверху № НОМЕР_1, НОМЕР_2, загальною площею 135,4 кв.м. у літ. «А-2», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1;

договір дарування 1/2 частини нежитлових приміщень першого поверху № НОМЕР_1, НОМЕР_2, загальною площею 135,4 кв.м. у літ. «А-2», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, від 05.07.2016 року за № 477.

Обґрунтовуючи позов, АГК «Велозаводська» посилався на те, що 03.02.2016 року між АГК «Велозаводська» та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень першого поверху № НОМЕР_1, НОМЕР_2, загальною площею 135,4 кв.м. у літ. «А-2», що розташованих за адресою: АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кимлик Н.І.

Однак після укладення вказаного договору з'ясувалося, що продані нежитлові приміщення на момент укладення договору купівлі-продажу від 03.02.2016 року не належали АГК «Велозаводська» на праві власності та не могли бути відчужені. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.05.2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01.09.2016 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 03.02.2016 року нежитлових приміщень першого поверху № НОМЕР_1,НОМЕР_2, загальною площею 135,4 кв. м. у літ. «А-2», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (реєстровий № № 32, 33), засвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кимлик Н.І.

Не зважаючи на вказані судові рішення ОСОБА_2 30.06.2016 року уклав зі своє дружиною ОСОБА_3 договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя № 472, відповідно до якого закріпив за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/ 2 частини нежитлових приміщень першого поверху № НОМЕР_1,НОМЕР_2, загальною площею 135,4 кв. м. у літ. «А-2», розташованих за адресою: АДРЕСА_1, а 05.07.2016 року - договір дарування за № 477 ОСОБА_3 належної йому 1/2 частини нежитлових приміщень першого поверху № НОМЕР_1,НОМЕР_2, загальною площею 135,4 кв. м. у літ. «А-2», розташованих за адресою: АДРЕСА_1. Позивач вказує, що ці два правочини не могли укладатися ОСОБА_2 та по суті є недійсними, оскільки передане за двома договорами майно не належало відповідачу на час їх укладання, у зв'язку з чим АГК «Велозаводське» змушено було звернутись до суду з позовом.

Відповідачі, не оспорюючи вказані позивачем факти постановлення судових рішень та укладення вказаних ним договорів, проти задоволення позову заперечували, посилаючись на ту обставину, що АГК «Велозаводське» не є власником спірних приміщень, що позивачем не доведено наявність у нього будь-яких прав на земельну ділянку, на якій розташовані спірні нежитлові приміщення, що ОСОБА_6, який подав позов від імені АГК «Велозаводське» не довів наявність у нього повноважень звертатися до суду з позовом в інтересах АГК «Велозаводське».

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2018 року у задоволені позовних вимог АГК «Велозаводське» було відмовлено.

В апеляційній скарзі АГК «Велозаводське»просить рішення суду від 20.082018 року скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи скаргу, АГК «Велозаводське» вказує, що висновок суду першої інстанції про можливість відновлення права АГК «Велозаводська» щодо вказаних спірних приміщень шляхом подання віндикаційного позову в порядку ст. 388 ЦК України суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки оскаржувані два договори не є відплатними, оскільки відповідач ОСОБА_3 не викупала жодну із часток від свого чоловіка ОСОБА_2, а отримала спірні приміщення за безвідплатними договорами.

Більше того, ОСОБА_3 була достовірно обізнана про те, що право власності на спірні приміщення за ОСОБА_2 було оскаржене в суді, оскільки остання є дружиною відповідача та постійно його супроводжувала в усіх судових процесах. Отже, ОСОБА_3 не є добросовісним набувачем спірних приміщень. Вказані оговори були укладені з єдиною метою - ускладнити можливість повернення майна АГК «Велозаводська».

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначили, що позивач АГК «Велозаводська» є неналежним позивачем по дійсній справі, бо під час слухання справи позивач так і не зміг довести суду на захист якого порушеного права автогаражного кооперативу було подано дійсний позов.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. ст. 7, 19, 274, 368, 369 ЦПК України, зважуючи на відсутність обґрунтованих клопотань про наявність підстав для зміни встановленого ухвалою суду порядку апеляційного перегляду справи, розглядає справу за апеляційною скаргою АГК «Велозаводське»в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом первшої інстанції встановлено, а учасниками визнаються та не оспорюються ті обставини, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 червня 2009 року задоволено апеляційне подання прокурора Фрунзенського району м.Харкова, скасовано рішення господарського суду Харківської області від 29.09.2008 року у справі №40/184-08, яким за АГК «Велозаводська» було визнано право власності на частину будівлі літ. «А-2» загальною площею 135,4 кв.м. по АДРЕСА_1, і постановлено нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено. (т.1 а.с. 9-11, 12-17).

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 30.05.2016 року у цивільній справі №645/1635/16-ц, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01.09.2016 року, задоволено позов АГК «Велозаводська» до ОСОБА_2 Суд визнав недійсним договір купівлі-продажу від 03.02.2016 року, який засвідчив приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кимлик Н.І., за умовами якого АГК «Велозаводська» продав, а ОСОБА_2 купив нежитлові приміщення НОМЕР_1 і НОМЕР_2 першого поверху в буділі літ. «А-2» загальною площею 135,4 кв.м., розташованій по АДРЕСА_1. (т.1 а.с.19-22, 23-24, 26-29).

Згідно укладених 30.06.2016 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 договором про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя та договору купівлі-продажу ОСОБА_2 здійснив відчуження ? частину вказаного нерухомого майна на користь ОСОБА_3, а згідно укладеного цими ж особами 05.07.2016 року договору дарування ? частину вказаногно нерпухомого майна ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_3

Усі ці договори відчуження спірних нежитлових приміщень ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кравченко Н.С. (т.1 а.с.30,31).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст.215, 216 ЦК України, та що такий спосіб захисту можливий лише шляхом віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Спірні нежитлові приміщення першого поверху НОМЕР_1 і НОМЕР_2 загальною площею 135,4 кв.м. в буділі літ «А-2» по АДРЕСА_1 збудовані за власні кошти АГК «Велозаводське», фактично обліковуються на його балансі як споруди ремонтних майстерень, передавалися в оренду але не були у передбаченому законом порядку прийняті в експлуатацію та зареєстровані у якості нерухомого майна автогаражного кооперативу, а відтак, вважав суд першої інстанції, АГК «Велозаводське» обрав неналежний спосіб захисту, оскільки мав лише право звертатися до суду за захистом порушеного права як власник сукупності будівельних матеріалів шляхом предявлення віндикаційного позову.

Проте з таким рішенням колегія суддів погодитися не може у звязку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову АГК «Велозаводське».

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 30.05.2016 року у цивільній справі №645/1635/16-ц про визнання недійсним договору від 03.02.2016 року купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень належним чином виконане не було, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майнов відповідні записи про недійсність договору купівлі-продажу обєкуту нерухомості від 03.02.2016 року не було відображено, в державних реєстрах залишався запис про право власності на вказаний обєкт за ОСОБА_2

Саме цією обставиною і скористався ОСОБА_2 та уклав оспорені позивачем договори від 30.06.2016р. та від 05.07.2016 року, розпорядившись нежитловими приміщеннями НОМЕР_1, НОМЕР_2, не маючи на це законного права.

Дійсно, як вірно зазначив суд першої інстанції, стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих що повязані з його недійсністю.

Зідно зі ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Отже, як договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень ремонтних майстерень, укладений 03.02.2016 року між АГК «Велозаводське» (відчужувач) і ОСОБА_2 (набувач), який визнано недійсним рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 30.05.2016 року, так і укладені між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 30.06.2016 року договори про визначення часток та про купівлю-продаж ? частини нежитлових приміщень НОМЕР_1 та НОМЕР_2 в літ. «А-2» по АДРЕСА_1 а також укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 05.07.2016 року договір дарування ? частки спірних приміщень не породжують юридичних наслідків у виді відчуження нерухомого майна та набуття їх у власність ОСОБА_3, оскільки жоден із вказаних учасників перелічених правочинів не мав права власності на вказані нежитлові приміщення у розумінні ст.ст.328, 329 ЦК України, а відтак і не мали передбаченого статтею 317 ЦК України права розпоряджатися цим майном.

Дійсно, частиною 3 ст.216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правоі наслідки окремих видів недійсних правочинів, а статтею 387 ЦК України передбачено такий спосіб захисту прав власника як витребування майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заводолоділа ним.

В постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі №6-67цс15, на яку посилався суд першої інстанції, містится правова позиція, згідно якої норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданного на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо вічуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленного статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Однак дана справа має певні відмінності від тієї, при розгляді якої Верховним Судом України зроблено зазначені висновки, а тому колегія суддів вважає, що викладена в постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року при розгляді справ №6-67-цс15 правова позиція не застосується при вирішенні даної справи, оскільки АГК «Велозаводське» не звертався з вимогою і не має підстав для звернення в вимогою про витребування майна, оскільки нежитлові приміщення НОМЕР_1,НОМЕР_2 ремонтних майстерень АГК «Велозаводське», перебуваючи фактично на балансі автогаражного кооперативу, не зареєстровані за ним на праві власності у розумінні ст.ст. 182, 331 ЦК України.

Разом з тим, не зважаючи на рішення Харківського апеляційного господарського суду від 24.06.2009 року, АГК «Велозаводське» не позбавлене права здійснити відповідні дії спрямовані на оформлення у передбаченому законом порядку набуття права власності на ці приміщення.

Однак укладення, нотаріальне посвідчення і здійснена 30.06.2016 року та 05.07.2016 року державна реєстрація укладених між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 договорів, спрямованих на зміну прав власності на вказані спірні нежитлові приміщення, унеможливлюють реалізацію автогаражним кооперативом «Велозаводське» права на юридичне оформлення набуття права власності на ці приміщення, а тому у АГК «Велозаводське» немає іншого способу захисту свого майнового інтересу ніж звернення до суду з позовом про визнання недійсними укладених відповідачами 30.06.2016 року і 05.07.2016 року договорів, посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кравченко Н.С., наслідком яких стала державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на нежитлові приміщення першого поверху НОМЕР_1 ,НОМЕР_2 загальною площею 135,4 кв.м. в літ «А-2» за адресою АДРЕСА_1.

За таких обставин не можна погодитися з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову АГК «Велозаводське» з підстав обранням способу захисту шляхом подання негаторного позову замість віндикаційного.

Як ст.3 ЦПК України в редакції цього Кодексу, яка діяла на час звернення АГК «Велозаводське» до суду з позовом, так і згідно частини 1 ст.4 ЦПК України в редакції, яка діяла на час вирішення справи судом першої інстанції і є чинною на час вирішення справи апеляційним судом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст.19 ЦПК України (в редакції цього Кодексу, згідно Закону України № 2147-V111 від 03.10.2017 року) передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Серед позовних вимог АГК «Велозаводське» відсутні вимоги про визнання недійсним укладеного відповідачами та посвідченого приватним нотаріусом Кравченко Н.С. договору від 30.06.2016 року про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя в частині, що стосується нежитлових приміщень НОМЕР_1 ,НОМЕР_2 загальною площею 135,4 кв.м. в літ «А-2» за адресою АДРЕСА_1, а також про визнання незаконними і скасування здійсненою приватним нотаріусом Кравченко Н.С. державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на вказані приміщення, що більше б відповідало загальним засадам ефективності судового захисту, однак ця обставина не є підставою для відмови у задоволенні заявленого позову, оскільки АГК «Велозаводське» не позбавлене права звертатися з окремим позовом у відповідності до ст.4 ЦПК України.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу автогаражного кооперативу «Велозаводська» задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2018 року скасувати і постановити нове.

Позов АГК «Велозаводське» задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлових приміщень першого поверху НОМЕР_1, НОМЕР_2 загальною площею 135,4 кв.м. у літ. «А-2», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 15247160) від 30 червня 2016 року.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлових приміщень першого поверху НОМЕР_1, НОМЕР_2 загальною площею 135,4 кв.м. у літ. «А-2», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 15305115) від 05 липня 2016 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 28 грудня 2018 року.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.В. Бурлака

В.Б. Яцина