Справа № 307/71/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 грудня 2018 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Готри Т.Ю. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Юрочко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 06 березня 2018 року (у складі судді Розман М.М.) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з цим позовом у січні 2018 р.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 1 500 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.

На обґрунтування позовних вимог указала, що сторони по справі з кінця 2016 р. не проживають разом і з цього часу відповідач не забезпечує дитину матеріально.

Позивач не має змоги самостійно забезпечити дитині належні умови для проживання і розвитку. ОСОБА_3 не має власного житла, а проживає у будинку батьків.

Відповідач постійно виїжджає на сезонні роботи за межі України, є працездатного віку, тяжкими хворобами не страждає, інших аліментних зобов'язань не має і на утриманні у відповідача відсутні непрацездатні дружина або батьки.

Вважає, що за сукупності всіх фактичних обставин справи з відповідача належить стягувати аліменти в розмірі 1 500 грн. на утримання дитини щомісячно.

Рішенням Тячівського районного суду від 06 березня 2018 р. позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, урозмірі по 1 500 грн., щомісячно, починаючи з 10 січня 2018 р. і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави на рахунок спеціального фонду Державного бюджету 704,80 грн. у відшкодування судового збору. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць.

ОСОБА_2 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким зменшити розмір стягуваних аліментів. Доводить про неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Указує, що не має постійної і стабільної роботи, на обліку як фізична особа-підприємець не перебуває, так само як і не перебуває на обліку в центрі зайнятості. Зазначає, що позивач чинить перешкоди у спілкуванні із дитиною і не дає можливості надати фінансову допомогу. Указує, що враховуючи принцип рівності батьків утримувати своїх дітей, позивач не обґрунтувала розмір аліментів, пред'явлених до стягнення. Зазначає, що суд першої інстанції також не навів жодних мотивів задоволення позову, і є незрозумілим, із чого був зроблений висновок про працездатність відповідача.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, із таких мотивів.

При визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд враховував майновий стан сторін, середньомісячну заробітну плату по району та розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, постійного зростання цін на споживчі товари і послуги, у зв'язку з чим сума аліментів, яку просила стягнути позивач на свою користь із відповідача є найбільш наближено достатньою для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції через його відповідність правильно встановленим обставинам справи, належно оціненим доказам і нормам матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами по справі 22.01.2011 р. було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_1 (а.с.3). У шлюбі в сторін народилася донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_2 (а.с.4). Довідкою, виданою виконкомом Солотвинської селищної ради № 36 від 04.01.2018 р., підтверджується те, що позивач проживає разом із донькою, мамою, батьком, братом дідом і бабою (а.с.5).Із довідки, виданої виконкомом Солотвинської селищної ради № 37 від 04.01.2017 р., видно, що на утриманні позивача перебуває донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з положеннями ст.ст. 180, 182, 184 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» станом на 2018 р. установлено прожитковий мінімум на дитини віком від 6 років: з 1 січня 2018 р. - 1860 грн.; з 1 липня - 1944 грн.; з 1 грудня 2027 грн.

Відповідач у апеляційній скарзі вказує, що не має постійної і стабільної роботи, на обліку як фізична особа-підприємець не перебуває, так само як і не перебуває на обліку в центрі зайнятості, однак не подає до суду жодних належних і допустимих доказів на обґрунтування своїх доводів.

Із цих самих підстав не заслуговує на увагу довід відповідача про те, що позивач чинить перешкоди у спілкуванні із дитиною і не дає можливості надати фінансову допомогу.

Із приводу доводу апеляційної скарги про те, що позивач не обґрунтувала розмір аліментів, пред'явлених до стягнення і суд першої інстанції також не навів жодних мотивів задоволення позову, належить відмітити наступне.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Тлумачення положень статті 180 СК України свідчить, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Батьки зобов'язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні,чи їх шлюб розірвано.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення із відповідача на користь позивача аліменти на утримання спільної дитини в розмірі 1500 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, виходив із сукупності обставин справи, розумності та справедливості визначеного розміру аліментів.

На думку апеляційного суду розмір аліментів, визначений судом першої інстанції є законним і справедливим, а доводи апеляційної скарги з цього приводу необґрунтовані та не переконливі.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі наводить низку доводів, через які, на його думку, він не може сплачувати розмір аліментів, який був визначений оскаржуваним рішенням, однак не подає до суду жодного письмового доказу на обґрунтування своїх доводів і суд апеляційної інстанції не має змоги пересвідчитися у достовірності доводів апеляційної скарги.

Спільна дитина сторін проживає разом із мамою і, безумовно, позивач несе більші витрати на дитину, ніж той із батьків, із ким дитина не проживає. А за умови, що відповідач жодними належними та допустимими доказами не довів факту неможливості сплачувати аліменти в розмірі 1500 грн., то суму стягуваних аліментів належить залишити у розмірі, визначеному судом першої інстанції.

Таким чином, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

2.Рішення Тячівського районного суду від 06 березня 2018 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 28 грудня 2018 року.

Судді: