Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 520/8220/17

провадження № 61-24066св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що вона з ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 жовтня 2009 року. В період шлюбу ними було придбано житловий будинок по АДРЕСА_1 у м. Одеса, який розташований на земельній ділянці площею 370 кв. м та зареєстровано на її ім'я, а також автомобіль марки Mitsubishi Lanser, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

Позивач зазначає, що вказане майно було придбано за її особисті кошти, а саме: житловий будинок - за її особисті кошти та кошти її батька; автомобіль - за кредитні кошти.

Ураховуючи, що на її утриманні перебуває їхня спільна з відповідачем дитина, а також те, що лише на ній лежить тягар із забезпечення сім'ї, позивач просила на підставі статті 70 СК України відступити від засад рівності часток, поділити майно та визнати за нею право власності на житловий будинок та автомобіль.

У вересні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що в період шлюбу з відповідачем було придбано за спільні кошти житловий будинок по АДРЕСА_1 у м. Одеса, тому він є спільним майном подружжя.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_5 просив поділити спільне майно подружжя та визнати за ним та ОСОБА_4 право власності по ? частині вказаного будинку за кожним.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2017 року вказані позови були об'єднані в одне провадження.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на будинок по АДРЕСА_1 у м. Одесі, що розташований на земельній ділянці площею 370 кв. м. Визнано автомобіль марки Mitsubishi Lanser, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 спільним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину автомобіля марки Mitsubishi Lanser, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. Визнано за ОСОБА_5 право власності на ? частину автомобіля марки Mitsubishi Lanser, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. В задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний житловий будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_4 і поділу не підлягає, оскільки був придбаний позивачем хоч і за час шлюбу з відповідачем, але за кошти, що належали особисто їй та отримані нею у борг від батька. Що стосується поділу автомобіля, то місцевий суд визнав його спільним майном подружжя, а також ураховуючи, що спірний автомобіль є неподільною річчю, відсутня згода одного з подружжя на отримання грошової компенсації, суд залишив його у спільній частковій власності та визнав ідеальні частки подружжя в ньому без його реального поділу.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 24 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2017 року змінено та викладено резолютивну частину рішення в новій редакції. Визнано житловий будинок по АДРЕСА_1 у м. Одеса та автомобіль марки Mitsubishi Lanser, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності по ? частині за кожним на житловий будинок по АДРЕСА_1 у м. Одеса та автомобіль марки Mitsubishi Lanser, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. Припинено право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок по АДРЕСА_1 у м. Одеса та автомобіль марки Mitsubishi Lanser, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

Змінюючи рішення місцевого суду, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів, які спростовують презумпцію спільного майна подружжя, а тому спірні житловий будинок та автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, у зв'язку з чим підлягають поділу між ними в рівних частках.

Не погоджуючись із рішенням апеляційного суду, ОСОБА_7 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, змінюючи законне рішення місцевого суду, не врахував того, спірний житловий будинок було придбано хоч і за час шлюбу з відповідачем, але за кошти, що належали особисто їй, отримані нею у батька, які в подальшому були повернуті після продажу належної їй на праві приватної власності квартири. В свою чергу ОСОБА_5 не надав доказів, що спірний будинок було придбано за спільні кошти подружжя. Крім того, апеляційним судом не враховано, що ОСОБА_5 ніколи не працював та не мав будь-якого постійного або мінливого заробітку, а також не брав участі в матеріальному забезпеченні родини. Також апеляційний суд, вирішуючи спір, у резолютивній частині судового рішення визнав спірний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя, а потім право спільної сумісної власності припинив, хоча сторони з такими вимогами до суду не звертались.

Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2018 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Суди попередніх інстанцій встановили, що з 17 жовтня 2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі.

В період шлюбу на ім'я ОСОБА_4 було придбано житловий будинок по АДРЕСА_1 у м. Одеса, розташований на земельній ділянці площею 370 кв. м, що підтверджується договором купівлі-продажу від 23 серпня 2011 року.

Крім того, в період шлюбу ОСОБА_5 набув у власність автомобіль марки Mitsubishi Lanser, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, що підтверджується довідкою-рахунком № ААВ369968 від 17 серпня 2013 року.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України(частини 1, 2, 4 статті 71 СК України).

Відповідно до частини другої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої та частини сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, належно оцінивши зібрані докази, повно та всебічно дослідивши обставини, щодо яких виник спір, дійшов обґрунтованого висновку, що житловий будинок по АДРЕСА_1 у м. Одеса та автомобіль марки Mitsubishi Lanser, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, набуті сторонами під час шлюбу, джерелом їх набуття є спільні сумісні кошти, а тому є об'єктами спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу між подружжям в рівних частинах.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що при вирішенні цього спору судом не було встановлено обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, для відступу від засад рівності часток подружжя.

Доводи заявника в касаційній скарзі на те, що спірний житловий будинок було придбано за її особисті кошти, отримані нею в борг у свого батька, є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували вказані обставини, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільного майна покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки вимогапро визнання спірного житлового будинку та автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та припинення права спільної сумісної власності на вказане майно не заявлялись, не свідчать про незаконність ухваленого рішення, оскільки апеляційний суд в мотивувальній частині судового рішення дійшов висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя та здійснив його поділ, у зв'язку з чим спільна сумісна власність перетворилась у спільну часткову, що не суперечить вимогам статті 60 СК України та статей 355, 356 ЦК України.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження апеляційним судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик