Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 559/1174/17-ц

провадження № 61-8209св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - селищний голова Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області ОСОБА_3,

відповідач - Державно-комунальне підприємство «Комунальник»,

представник відповідача - ОСОБА_4,

відповідач - Смизька селищна рада Дубенського району Рівненської області,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Григоренка М. П., Бондаренко Н. В., Шимківа С. С., від 14 грудня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до селищного голови Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області ОСОБА_3, Державно-комунального підприємства «Комунальник» (далі - ДКП «Комунальник»), Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області про визнання незаконним та скасування розпорядження селищного голови, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з розпорядженням селищного голови Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області від 15 травня 2012 року № 17 його призначено на посаду директора ДКП «Комунальник» з 15 травня 2012 року. На підставі вказаного розпорядження з ним укладено контракт на п'ять років.

Умовами контракту передбачено, що протягом двох останніх місяців строку дії контракту сторони можуть укласти угоду про продовження дії контракту. 06 квітня 2017 року ним подано до селищного голови письмову заяву про ініціювання питання щодо продовження дії контракту на новий строк, на що відповіді не отримав.

Розпорядженням селищного голови Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області від 12 травня 2017 року № 50 його звільнено з посади директора ДКП «Комунальник» з 14 травня 2017 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням дії контракту.

При цьому датою звільнення його з посади вказано 14 травня 2017 року (вихідний день, неділя), у той час як строк дії контракту закінчується 15 травня 2017 року. Також на момент звільнення він перебував у щорічній відпустці, тобто з 12 травня 2017 року до 12 червня 2017 року, а у період з 12 травня 2017 року до 20 травня 2017 року знаходився на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листом непрацездатності. Трудову книжку він отримав лише 23 травня 2017 року, а не в день звільнення, як того вимагає трудове законодавство.

Позивач вважав, що звільнення його із займаної посади у зв'язку із закінченням строку дії контракту до спливу його строку дії, під час перебування його у щорічній відпустці та на лікарняному є грубим порушенням законодавства про працю, тому, уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати незаконним та скасувати розпорядження селищного голови Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області від 12 травня 2017 року № 50 про його звільнення, стягнути на його користь з ДКП «Комунальник» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 19 237,88 грн, солідарно з відповідачів 28 800 грн на відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області у складі судді Ралець Р. В. від 11 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що позивача звільнено з посади директора ДКП «Комунальник» з 14 травня 2017 року відповідно до вимог трудового законодавства та з дотриманням встановленого порядку, оскільки строк дії укладеного з ним контракту закінчився, а новий контракт укладено не було.

Крім того, звільнення працівника у зв'язку із закінченням строку трудового договору (контракту) допускається як в період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки таке звільнення працівника не є ініціативою роботодавця, не є дисциплінарним стягненням, а є наслідком закінчення терміну дії трудового договору (контракту).

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 11 вересня 2017 року скасовано, позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано незаконним розпорядження селищного голови Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області ОСОБА_3 від 12 травня 2017 року в частині визначення дати звільнення ОСОБА_7 з посади директора ДКП «Комунальник» на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Вирішено вважати ОСОБА_6 звільненим з посади директора ДКП «Комунальник» на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України з 15 травня 2017 року.

Стягнуто з ДКП «Комунальник» на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу за 15 травня 2017 року у розмірі 253,13 грн.

У решті позову відмовлено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов ОСОБА_6, виходив із того, що звільнення позивача з роботи 14 травня 2017 року, а не 15 травня 2017 року відбулось виключно через те, що сторона відповідача, через відсутність знань в галузі права, невірно визначила кінцеву дату строку дії укладеного із позивачем контракту. Докази, які б свідчили про те, що вказані дії відповідачів були спрямовані на умисне обмеження чи порушення конституційних прав ОСОБА_6 у матеріалах справи відсутні.

При цьому поновлення порушених прав позивача має відбутись шляхом зміни дати його звільнення з посади директора ДКП «Комунальник» з 14 травня 2017 року на 15 травня 2017 року та виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один день у розмірі 253,13 грн.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов правильного висновку щодо останнього дня строку дії контракту від 15 травня 2012 року, яким є 15 травня 2017 року. Разом з тим суд, визнавши незаконним розпорядження селищного голови Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області ОСОБА_3 від 12 травня 2017 року невірно застосував норми матеріального права, змінивши у резолютивній частині свого рішення дату звільнення, не відновив його порушеного права, гарантованого чинним законодавством.

Також апеляційний суд не врахував правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 21 травня 2014 року № 6-33цс14, та, встановивши, що звільнення його з роботи відбулось з порушенням установленого законом порядку, не вирішив питання щодо поновлення на роботі звільненого у такий спосіб працівника.

Крім того, висновки суду у мотивувальній частині рішення є оціночними і такими, що базуються на припущеннях, що не відповідає приписам частини четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року.

У березні 2018 року Смизька селищна рада Дубенського району Рівненської області подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив рішення згідно з наданими доказами, правильно встановив фактичні обставини.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

28 березня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частин першої, третьої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це індивідуальна угода між працівником і роботодавцем.

Контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватись угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Судом установлено, що розпорядженням селищного голови Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області від 15 травня 2012 року № 17 ОСОБА_6 призначено на посаду директора ДКП «Комунальник» з 15 травня 2012 року. На підставі вказаного розпорядження з позивачем укладено контракт на п'ять років.

Рішенням селищного голови Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області від 29 травня 2012 року № 272 вирішено затвердити контракт із ОСОБА_1, директором ДКП «Комунальник», терміном на п'ять років.

Розпорядженням селищного голови Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області від 12 травня 2017 року № 50 ОСОБА_6 звільнено з посади директора ДКП «Комунальник» з 14 травня 2017 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням дії контракту.

Згідно з пунктом 6.1. контракту він діє з 15 травня 2012 року до 15 травня 2017 року (а.с. 25).

Отже, сторони у контракті погодили та встановили строк його дії до 15 травня 2017 року.

Згідно з положеннями статті 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями.

Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку.

Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця.

Строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня.

Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок (пункт 2.27.) днем звільнення вважається останній день роботи.

Таким чином, підставою припинення строкового договору (контракту) є закінчення його строку. Якщо у контракті зазначено останній день його дії 15 травня, то це і є датою звільнення. А до закінчення строку трудового договору (контракту) звільнення працівника є незаконним.

Отже, вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з'ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що контракт з позивачем підписано 15 травня 2012 року, тому перебіг п'ятирічного строку його дії слід обчислювати не із вказаної дати, а з наступного дня, відповідно і останній строк дії цього контракту припадає саме на 15 травня 2017 року, а не на 14 травня 2014 року, який до того ж був вихідним днем - неділя.

Посилання касаційної скарги на те, що апеляційним судом не відновлено порушене право позивача є безпідставним, оскільки у зв'язку із закінченням дії укладеного з ним контракту поновлення його порушених прав відбулось шляхом зміни дати звільнення та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один день.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо не врахування апеляційним судом правової позиції Верховного Суду України у постанові від 21 травня 2014 року № 6-33цс14, тому що у цій справі інші правовідносини та фактичні обставини.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк