Справа № 150/412/18
Провадження по справі №2/150/166/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2018 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Суперсона С.П.,

за участі секретаря Володовської А.О.

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулась представник ОСОБА_1 ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності від 27.10.2017 з позовом до Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права власності на земельну ділянку. Позов обгунтований тим, що 22.12.2009 помер батько позивача ОСОБА_3 Після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді земельної ділянки, розташованої на території Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області. Єдиним спадкоємцем за законом після смерті батька залишилась позивач. Втім, звернувшись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, державним нотаріусом Чернівецької державної нотаріальної контори Вінницької області було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, посилаючись на те, що заявником не було надано правовстановлюючих документів. підтверджуючих прав власності спадкодавця на спадкове майно. За таких обставин позивач позбавлена можливості оформити свої спадкові права.

Представник позивача за довіреністю від 27.10.2017 ОСОБА_2 подала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу у її відсутність, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить суд їх задоволити.

Відповідач в особі сільського голови Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області ОСОБА_4 також подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, зазначивши, що позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 4 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Зважаючи на те, що відповідачем було подано через канцелярію суду заяву про визнання позовних вимог, суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи та ухвалення судового рішення у підготовчому судовому засіданні, відповідно до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України, - немає.

Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази дійшов висновку про наступне.

22 грудня 2009 року помер ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про його смерть від 05 березня 2013 року серії И1-АК №853870.

Як слідує із свідоцтва про народження позивача від 01 серпня 1984 року серії ІІІ-АМ №339155, померлий ОСОБА_3 являвся батьком ОСОБА_5 (ОСОБА_1).

За життя померлому належала земельна ділянка №430, площею 2,0930 га, кадастровий номер :06:005:0077, розташовану за адресою: с. Борівка Чернівецького району Вінницької області.

Спадкоємцем майна померлого за законом є ОСОБА_1, що підтверджується довідкою, виданою виконкомом Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 10 листопада 2017 року №2319. (а.с. 16).

Разом із тим, звернувшись до державного нотаріуса Чернівецької державної нотаріальної контори Вінницької області з заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини, останнім було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25 липня 2018 року №641/02-31 посилаючись на те, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину.

Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст.1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинились внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення та належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 5 статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 статті 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися за свідоцтвом про право на спадщину.

Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року ; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, оскільки позивач, як спадкоємець майна, що є предметом спору в даній цивільній справі за законом має право на спадкове майно в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_3 та враховуючи те, що іншим чином ОСОБА_1 не має можливості оформити право власності на спадкове майно, задоволення позову не порушуватиме права та інтереси третіх осіб у тому числі держави, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України , суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права власності на земельну ділянку задоволити .

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на земельну ділянку за №430, площею 2,0930 га, кадастровий номер :06:005:0077, розташовану за адресою: с. Борівка Чернівецького району Вінницької області в порядку спадкування, що залишилася після смерті ОСОБА_3, який помер 22 грудня 2009 року.

Рішення може бути оскаржено на протязі тридцяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ С.П. СУПЕРСОН