Справа № 627/805/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року смт. Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області в складі:

головуючого - Вовк Л.В.

з участю секретаря Казакової О.С.,

представника відповідача- Рашевського О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Краснокутськ Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

в с т а н о в и в :

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на житло.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що в липні 2014 року він позичив гроші ОСОБА_2 в сумі 30 000,00 грн. строком на 1 рік 5 місяців, до 20.12.2015 року . У вказаний строк гроші відповідач не повернула та запропонувала ,в рахунок боргу , передати належну їй квартиру АДРЕСА_1 . Між сторонами в січні 2017 року була укладена додаткова угода і відповідач передала позивачеві всі документи на квартиру. Позивач провів ремонтні роботи у квартирі , сплачує комунальні послуги , доглядає за житлом. На думку позивача, він набув право власності на квартиру з 2017 року , оскільки фактично володіє нерухомим майном. Просить суд визнати за ним право власності на квартиру за вище вказаною адресою.

У судове засідання позивач не з»явився , подав заяву слухати справу у його відсутність , позов підтримав , просить задовольнити.

Представник відповідача проти позову не заперечував , просив задовольнити позов.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача , дослідивши письмові докази, дійшов до наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості № Н11-103 від 26.03.1998 року , ОСОБА_2 ( дошлюбне прізвище- Прокопенко) С.М. придбала квартиру АДРЕСА_2. Вказаний договір купівлі-продажу зареєструвала 26.03.1998 року в Краснокутському БТІ.

Згідно довідки КП « Краснокутське БТІ» від 21.05.2018 р. право приватної власності на вище вказану квартиру зареєстровано за відповідачем.

07.07.2014 року сторони уклали договір позики грошових коштів, згідно якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 30 000 грн. на строк до 20.12.2015 року. Вказаний договір підписаний сторонами .

27.01.2017 року сторонами укладено додатково угоду , згідно якої вони домовилися змінити та доповнити договір від 07.07.2014 року , а саме в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_1 належну їй на підставі договору купівлі-продажу двохкімнатну квартиру АДРЕСА_3. Позика вважається повернутою після передачі у власність ОСОБА_1 квартири.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах , що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Чинним законодавством України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Цивільний кодекс України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом, за домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Нотаріальне посвідчення може бути вчинене лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим законодавством, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а сам правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Недодержання сторонами правочину вимоги закону про його обовязкове нотаріальне посвідчення, тягне за собою визнання такого правочину нікчемним.

Як зазначає ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення ,невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст.ст.77-80 ЦПК України докази мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем під час розгляду справи суду не надано жодних доказів, які б відповідали критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, та підтверджували позовні вимоги .

Крім того , як встановлено в судовому засіданні між сторонами спору не існує, доказів , що відповідачем порушені або не визнані права позивача не надані . На думку суду , позивач обрав невірний спосіб захисту свого права та не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів за договором позики.

За таких підстав , суд вважає , що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.328 ЦК України, ст.ст. 10,12,13,263-265,354 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його оголошення та в порядку ст. 354 ЦПК України.

Суддя Вовк Л. В.