Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 492/1172/13-ц

провадження № 61-15266св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Арцизька міська рада Одеської області,

треті особи: Арцизьке районне управління юстиції Одеської області, Дочірнє підприємство «Одеський Облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»,

особа, яка подавала касаційну скаргу, - Служба автомобільних доріг в Одеській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргупредставника ОСОБА_4 - ОСОБА_5на постанову Апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2018у складі колегії суддів: Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Арцизької міської ради Одеської області, треті особи: Арцизьке районне управління юстиції в Одеській області (далі - Арцизьке РУЮ в Одеській області), Дочірнє підприємство «Одеський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі - ДП «Одеський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», про визнання права власності на нежилу будівлю за набувальною давністю.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 05 березня 2002 року, на підставі договору про розміщення об'єкта дорожнього сервісу № 2 із Комплексом дорожнього сервісу «Одесадорсервіс» (далі - КДС «Одесадорсервіс»), вона отримала у користування у межах полоси відводу дороги Болград-Червоноармійське-Сарата майданчик для розміщення торгової точки. З 2002 року і станом на час звернення до суду (більше 10 років) вона користується майданчиком, в якому, як фізична особа-підприємець розмістила торгову точку. Вказує на те, що спірне нежитлове приміщення розташоване біля автомобільної дороги Т-16-27 КПП Серпневе-Тарутине-Арциз-Татарбунари 60+229 км (праворуч) не перебуває у комунальній або державній власності, автопавільйон (будівля) біля автомобільної дороги Т-16-27 відноситься до сфери управління комунального господарства м. Арциз, а отже, має місце добросовісне володіння чужим майном більше ніж 10 років. Фактично у користування нею отримано майданчик для розміщення торгової точки, який у подальшому упорядковано, на підставі звернення до міської ради, спірній будівлі надана поштова адреса.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на нежитлову будівлю літ. «А» зовнішньою площею 13,70 кв. м, внутрішньою - 8,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 05 грудня 2013 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлову будівлю літ. «А» зовнішньою площею 13,70 кв. м, внутрішньою (корисною) площею приміщення 8,40 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що згідно з договором про розміщення об'єкта дорожнього сервісу № 2 від 05 березня 2002 року ОСОБА_4 отримала у користування в межах смуги відводу дороги Болград-Червоноармійське-Сарата майданчик для розміщення торгівельної точки, яким користується і до теперішнього часу, розмістивши торгову точку як фізична особа-підприємець у нежитловому приміщенні, розташованому на майданчику, а отже, враховуючи, що відповідно до висновку експертного будівельно-технічного дослідження на відповідність державним будівельним нормам, нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_1, відповідає вимогам будівельних норм і правил, знаходиться у задовільному технічному стані та придатна для подальшої експлуатації за призначенням, а також те, що ОСОБА_4 добросовісно володіє та користується зазначеним нерухомим майном на протязі десяти років, у зв'язку з чим, відповідно до вимог частини першої статті 344 ЦК України за позивачем можливо визнати право власності на вказане майно за набувальною давністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, Служба автомобільних доріг в Одеській області, яка не брала участі у розгляді справи, подала апеляційну скаргу, оскільки оскаржуваним судовим рішенням суду першої інстанції вирішено питання про її права та обов'язки.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2018року апеляційну скаргуСлужби автомобільних доріг в Одеській області задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 Вирішено питання судових витрат.

Апеляційний суд скасовуючи рішення місцевого суду виходив із того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що у договорі від 05 березня 2002 року про розміщення об'єкта дорожнього сервісу № 2, укладеного між ОСОБА_4 та КДС «Одесадорсервіс» (структурним підрозділом Укравтодору) йдеться про автомобільну дорогу Т-16-27 КПП Серпневе-Тарутине-Арциз-Татарбунари 60+229 км, про яку позивач зазначала у позовній заяві, а також у заяві до міської ради, що спірна нежитлова будівля у період із 2002 року по грудень 2013 року розташовувалась на землях комунальної власності територіальної громади м. Арциза в особі міської ради і не відносилась до земель дорожнього господарства.

У березні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2018року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, суд апеляційної інстанції незаконно відкрив апеляційне провадження за скаргою особи, яка не брала участі у справі та права якої не порушені оскаржуваним судовим рішенням. При цьому з дня ухвалення рішення суду пройшло більше року. Нежитлова будівля літ. «А», що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4 розміщена на землях, що відносяться до комунальної власності територіальної громади міста Арциз в особі Арцизької міської ради, а отже, не відноситься до земель дорожнього господарства. Службою автомобільних доріг в Одеській області не надано доказів обліку на балансі та відображення в аналітичному обліку автоповільйону, як об'єкту нерухомого майна, у зв'язку із чим не доведено порушення власного права та (або) інтересу, в тому числі при здійсненні діяльності з утримання у належному технічному стані, розвитку автомобільних доріг загального користування в Одеській області, як підстави для скасування оскаржуваного рішення Арцизького районного суду Одеської області.

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2018 року відкрито провадження у справі та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У травні 2018 року від Арцизької міської ради на адресу суду надійшов відзив на касаційну скаргу, згідно з яким нежитлова будівля розміщена на межах полоси відводу автомобільної дороги Т-16-08 Болград-Червоноармійськ-Сарата. Вказана автомобільна дорога на підставі Постанов Кабінету Міністрів України від 18 квітня 2012 року № 301 та від 16 вересня 2015 року № 712 відноситься до автомобільних доріг загального користування державного значення. Служба автомобільних доріг в Одеській області не є органом державної влади, у зв'язку з чим є помилкою застосування частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року.

Служба автомобільних доріг в Одеській області також подала відзив на касаційну скаргу, згідно з яким позивач не зверталася з приводу орендованого нею майна до Укравтодору, який є центральним органом виконавчої влади, структурним підрозділом якого був орендодавець КДС «Одессадорсервис», що спростовує твердження про те що не було відомо позивачу про власника вказаного автопавільйону.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 05 березня 2002 року, на підставі договору про розміщення об'єкта дорожнього сервісу № 2 між позивачем та КДС «Одесадорсервіс», позивач отримала у користування в межах полоси відводу автомобільної дороги Болград-Червоноармійське-Сарата майданчик довжиною 5-10 м для розміщення торгової точки зі сплатою щомісячно 40,00 грн та строком дії договору на протязі 15 років.

Рішенням міської ради від 25 грудня 2012 року № 303 магазину присвоєно адресу по АДРЕСА_1.

15 квітня 2013 року позивач звернулася до міської ради із заявою про прийняття останньою рішення і видачу на її ім'я свідоцтва про право власності на будівлю літера «А» зовнішньою площею 13,70 кв. м, внутрішньою площею 8,4 кв. м по АДРЕСА_1

16 квітня 2007 року Служба повідомила ОСОБА_4, що автопавільйон біля автомобільної дороги Т-16-27 КПП Серпневе-Тарутине-Арциз-Татарбунари 60+229 км відноситься до сфери управління комунального господарства м. Арциза.

Звертаючись до суду із позовом про визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, ОСОБА_4 вказувала на те, що вона фактично набула право власності на будівлю, що розміщена в межах полоси відводу дороги Болград-Червоноармійське-Сарата або біля автомобільної дороги Т-16-27 КПП «Серпневе»-Тарутине-Арциз-Татарбунари 60+229 км (праворуч), оскільки є єдиними користувачем будівлі на протязі більше ніж десяти років.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння).

При цьому необхідно враховувати, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Установивши, що ОСОБА_4 користується у межах полоси відводу дороги майданчиком для розміщення торгівельної точки, володіє нежитловою будівлею літ. «А», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на достатніх правових підставах - договору від 05 березня 2002 року № 2 про розміщення об'єкта дорожнього сервісу, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки у діях позивача відсутня необхідна умова добросовісності володіння, у випадку коли особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. При цьому, судом правильно враховано, що у спірної речі є власник, про що ОСОБА_4 було відомо, оскільки саме із власником (КДС «Одесадорсервіс») укладений договір, за яким позивач отримала у користування у межах полоси відводу дороги Болград-Червоноармійське-Сарата, тобто автомобільної дороги Т-16-08, майданчик довжиною 5-10 м для розміщення торгової точки строком на 15 років.

Доводи касаційної скарги щодо відкритого володіння і користування спірним нерухомим майном є необґрунтованими, оскільки особа, яка звертається із позовом про визнання права власності на майно за набувальною давністю, на протязі всього часу володіння майном повинна бути впевнена, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Разом з тим, у справі, що переглядається, судом встановлено що спірне майно має власника, який, на підставі договору, передав у користування ОСОБА_4 вказане майно, що виключає добросовісність заволодіння нерухомим майном та десятирічного строку безперервного володіння ним.

Врахувавши обставини справи та надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, вірно застосувавши норми матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відмову в задоволенні позову в зв'язку із відсутністю підстав для застосування положень статті 344 ЦК України до спірних правовідносин.

Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції незаконно відкрив апеляційне провадження за скаргою особи, яка не брала участі у справі та права якої не порушені оскаржуваним судовим рішенням, є безпідставними, оскільки автомобільна дорога Т-16-08 з 2002 року і до цього часу є територіальною автомобільною дорогою загального користування державного значення, що зокрема випливає з Постанов Кабінету Міністрів України від 18 квітня 2012 року № 301 та від 16 вересня 2015 року № 712 і підтверджується витягом із технічного паспорта автомобільної дороги Т-16-08. Предметом спору у цій справі є майданчик для розміщення торгової точки у межах полоси відводу автомобільної дороги Т-16-08 Болград-Червоноармійське-Сарата, який, на підставі договору від 05 березня 2002 року про розміщення об'єкта дорожнього сервісу № 2 у 2002 році переданий у користування ОСОБА_4 структурним підрозділом Укравтодору. Із жовтня 2016 року Служба автомобільних доріг в Одеській області є державною організацією, що належить до сфери управління Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) метою діяльності якої є організація утримання в належному технічному стані та розвиток мережі автомобільних доріг загального користування, мостів, штучних споруд, створення умов для безперервного та безпечного руху транспорту на них, задоволення потреб народного господарства та населення України в удосконаленні і раціональному розвитку дорожньої інфраструктури, що обслуговується, а отже, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення вирішив питання про права і обов'язки Служби.

Безпідставними є твердження заявника про те, що апеляційний суд незаконно поновив Службі автомобільних доріг в Одеській області строк на апеляційне оскарження з огляду на таке.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява N 3236/03).

Враховуючи сталу практику ЄСПЛ, зазначені положення законодавства та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що регулюють питання захисту цивільних прав та інтересів, права власності, та з метою єдності судової та правозастосовної практики, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду від 05 грудня 2013 року з метою виправлення судової помилки.

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2018року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик