Провадження № 2/127/3451/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

18.12.2018 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

при секретарі Коровай А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 в серпні 2018 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач являється співвласником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на житло від 28.07.1994 року. У належній позивачу квартирі зареєстровані, але не проживають: ОСОБА_4 - син позивача, який понад рік в квартирі не проживає, питаннями утримання квартири не цікавиться, комунальні платежі не сплачує; ОСОБА_3 - онук позивача, який проживав разом із батьками у зазначеній квартирі.

Шлюбні відносини у ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не склались і у 2008 році вони розлучились. ОСОБА_2 разом із ОСОБА_3 переїхали жити до м. Волочиськ Хмельницької області.

Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.09.2018 року ОСОБА_4 позбавлений батьківських прав відносно його сина ОСОБА_3.

ОСОБА_3 фактично проживає разом із своєю матір'ю з 2008 року за місцем її реєстрації і ніколи більше у квартирі позивача не з'являлись.

Реєстрація відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 перешкоджає позивачу в повній мірі користуватись, володіти та розпоряджатись своїм майном.

У зв'язку з вищенаведеним позивач звернувся до суду та просив визнати, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 18.12.2018 року прийнято відмову позивача ОСОБА_1 від частини позовних вимог в частині визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 та в цій частині закрито провадження у справі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві, вказав, що вимушений звернутись з позовом до суду, щоб отримати субсидію. Проти винесення заочного рішення не заперечував.

Відповідач ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, однак повідомлялась належним чином.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Служби у справах дітей Вінницької міської ради надала суду висновок від 12.11.2018 року про недоцільність визнання дитини втратившою право коритсування житловим приміщенням.

На підставі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вирішив провести заочний розгляд справи.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 28.07.1994 року, виданого виконкомом Вінницької міської Ради народних депутатів згідно рішення від 28.07.1994 року № 667, співвласниками квартири АДРЕСА_1 являються ОСОБА_5 (1/4), ОСОБА_1 (1/4), ОСОБА_6 (1/4) та ОСОБА_7 (1/4).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5. Разом з ОСОБА_2 проживає, але не зареєстрований її неповнолітній син ОСОБА_3, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до акту № 9211 від 14.06.2018 року, затвердженого ТОВ «ЖЕО» за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_4 та ОСОБА_3. Також було встановлено, що на момент обстеження за вищевказаною адресою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не проживають.

Згідно висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради від 12.11.2018 року № 01-00-011-53688, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним визнання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, втратившим право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Згідно із ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема,- житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).

Відповідно до ст. 71 ЖК України якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини з приводу володіння та користування відповідача житловим будинком позивача, оскільки в судовому засіданні не добуто належних та допустимих доказів укладення між позивачем та відповідачем договорів найму належного позивачу житла (який відповідно до ст. 811 ЦК України має укладатись в письмовій формі).

Частиною 3 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного із них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків.

Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Суд не приймає до уваги висновок органу опіки та піклування щодо заперечення проти недоцільності визнання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, втратившим право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, оскільки наявне право на користування будинком неповнолітніх осіб не може створювати перешкоди власникові в праві володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Інтереси дітей даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній ОСОБА_3 у спірному будинку не мешкає. Залишення неповнолітніх дітей зареєстрованим в спірному будинку суперечитиме ст. 9 Конвенції про права дитини та ст. 160 СК України.

Оскільки ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1, не проживає біля 10 років,а проживає разом із своєю матір'ю - ОСОБА_2 в м. Волочиськ, суд приходить до переконливого висновку, що вимоги позовної заяви про втрату ОСОБА_3 права користування житловою площею підлягають до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 160 СК України, ст.ст. 29, 316, 405, 811 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 89, 141, 178, 191, 263-265, 279, 280-282 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, адреса: АДРЕСА_5, діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Суддя