Справа №339/254/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 грудня 2018 року м. Болехів
Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:
головуючої - судді Головенко О. С.
секретаря судового засідання Ганчар Т.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у загальному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, -
19 липня 2018 ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2, в якому з урахуванням зменшених позовних вимог просить дозволити неповнолітній дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, виїзд за межі України без згоди батька ОСОБА_2 протягом 2018-2019 років в такі країни: Туреччина, Болгарія Хорватія, Арабська республіку Єгипет протягом одного року від дати винесення рішення терміном перебування не більше 15 днів з обов'язковим поверненням в Україну (а.с.101-102).
Позовні вимоги обгрунтовує тим, що перебуваючи з відповідачем у шлюб, і у них ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася дочка ОСОБА_4.
Після розірвання шлюбу ( 15.12.2011) , дочка залишилася проживати з нею.
Кожного року вона має можливість поїхати з дитиною відпочивати за межі України для оздоровлення, духовного та культурного розвитку, а також для розширення кругозору дочки. На її неодноразові прохання надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, відповідач необгрунтовано та безпідставно затримував оформлення документів. Такі його дії призводять до ускладнення процедури оформлення документів, переносу запланованих поїздок, затримки у придбанні білетів, додаткових фінансових витрат.
Проте жодних вагомих аргументів, які б пояснювали його відмову в оформленні документів він не наводить.
Така позиція відповідача, як батька, шкодить дитині та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку.
Вказує на те, що плануванням та організацією відпочинку вона займається з початку весни, якщо враховуючи літній відпочинок, однак неодноразово виявлялась можливість по гарячих путівках поїхати на відпочинок з дочкою і в осінній та зимовий період.
Враховуючи те, що саме звернення до суду, розгляд справи та отримання дозволу займає 6 місяців, тому просить суд надати дозвіл на виїзд дитини за кордон протягом року, оскільки остаточно спланувати відпочинок та його календарні дати наперед важко.
31.07.2018 провадження у зазначеній справі відкрито та призначено до підготовчого судового засідання.
27.09.2018 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору службу у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.
24.10.2018 справу призначено до судового розгляду .
Позивач в судове засідання не з'явилася, подала заяву, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності, у зв'язку з сімейними обставинами (а.с.85).
Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі, позов просить задоволити (а.с.54).
Такі дії не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, згідно якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач в судове засідання не з'явився та не подав відзив на позов, про дату, час і місце цього засідання був повідомлений у встановленому законом порядку (а.с.80-81, 99-100).
Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Суд, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Болехівського міського суду від 15.12.2011, а неповнолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено на проживання з позивачем (а.с.6-7).
Позивач немає можливості отримати нотаріально завірену згоду батька на виїзд дитини за кордон для оздоровлення, що робить неможливим виїзд дитини за кордон.
Відповідно до змісту ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Також, відповідно до ст. 8 Конвенції про права дитини держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності.
Ст. 16 вказує, що жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.
Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
За ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.
Відповідно до ст. 151 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.
Згідно ст. 153 Сімейного кодексу України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
За ст. 154 Сімейного кодексу України, батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом.
Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
За ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.
14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття ст..313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:
за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;
без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Позивач, звернувшись до суду з вимогами про надання дозволу на тимчосовий аиїзд за кордон без згоди батька, обґрунтовує їх необхідністю оздоровлення дитини за кордоном.
Зазначені обставини суд визнає такими, що відповідають інтересам дитини та сприяють її повноцінному розвитку, якнайкращому забезпеченню інтересів неповнолітньої дитини, створенню умов для найкращого розвитку її особистості, розумових і фізичних здібностей дитини в найповнішому обсязі, а також розвитку кругозору, що в свою чергу, сприятиме підготовці дитини до свідомого життя у вільному суспільстві в дусі розуміння, миру, терпимості, рівноправності чоловіків і жінок та дружби між усіма народами, етнічними, національними і релігійними групами.
Надання ж можливості тимчасового виїзду за межі України на короткострокову поїздку до 15 днів не порушуватиме жодних прав та інтересів ні сторін у справі, ні основне дитини та надасть можливість позивачу належно підготуватись до поїздки, маючи певний час та місячний період для вибору днів короткочасної поїздки для відпочинку та оздоровлення, що слід вважати необхідним, зважаючи на виїзд за межі України.
При цьому, зважаючи на невеликий термін перебування за кордоном, тривалістю 15 днів, суд вважає, що не буде порушене право відповідача на спілкування його з дочкою .
Однак, враховуючи те, що на час постановлення рішення минув певний період часу з дня пред"явленння вимоги, то позовні вимоги слід задоволити частково, обмежившись 2019 роком та відмовити у наданні дозволу на виїзд за кордон протягом 2018року.
Керуючись ст. 211, 258-259, 263-265, 280-288 ЦПК України суд, -
Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору службу у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька задоволити частково.
Надати неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 дозвіл на тимчасовий виїзд на межі України протягом 2019 року в Республіку Туреччина, Республіку Болгарія, Республіку Хорватія, Арабська республіку Єгипет без згоди батька ОСОБА_2 з терміном перебування не більше п"ятнадцяти днів з обов'язковим поверненням в Україну.
В решті позовних вимог (про надання такого дозволу протягом 2018року) відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Болехівський міський суд.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Найменування або ім'я сторін, їх місцезнаходження або місце проживання:
ОСОБА_1 - реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1, місце проживання АДРЕСА_1
ОСОБА_2 - місце проживання АДРЕСА_2
Суддя Головенко О.С.