Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 204/5790/16-ц

провадження № 61-12125св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Дніпропетровська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_6, на рішення Красногвардійського районного суду

м. Дніпропетровська у складі судді Самсонової В. В. від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюти Ж. І., від 04 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, Дніпропетровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що його матері - ОСОБА_7 належала

1/2 частина домоволодіння по АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача, яка за час свого життя склала заповіт, за яким заповіла все своє майно позивачу. Вказував, що його мати перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8, який є його вітчимом. Після смерті матері відкрилась спадщина на 1/2 вказаного домоволодіння. Зазначав, що інша 1/2 частина домоволодіння належить відповідачу ОСОБА_5 Фактично домоволодіння складається з 2-х квартир, в яких проживають його сім'я та сім'я відповідача. Він успадкував за заповітом 1/3 частину домоволодіння, а ОСОБА_8 1/6 частину домоволодіння, обов'язкову долю у спадщині як непрацездатний чоловік після померлої дружини. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер, спадкоємців у останнього не було. 15 червня 2004 року позивач оформив свої права на успадковане майно та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15 червня 2004 року на 1/3 частину домоволодіння. В свою чергу ОСОБА_8 за життя не оформив своїх прав на успадковане майно, а саме на 1/6 частину домоволодіння.

Посилаючись на те, що вони з відповідачкою бажають приватизувати земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння, однак не можуть цього зробити, оскільки мають право власності лише на 5/6 частин домоволодіння, інша 1/6 частина домоволодіння їм не належить, а він все своє життя прожив у домоволодінні, відкрито та безперервно користувався, у тому числі 1/6 частиною домоволодіння, яка належана померлому ОСОБА_8, що визнається та не заперечується ОСОБА_5, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на

1/6 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську за набувальною давністю.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 21 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не надано доказів, що

1/6 частина спірного домоволодіння належала саме померлому ОСОБА_9, оскільки останній за життя не оформив право власності, а встановлення власника майна або безхазяйної речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення. Крім того, позивач достеменно знав, що в нього відсутні законі підстави для набуття права власності після смерті вітчима.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що його вітчим ОСОБА_8 прийняв спадщину, шляхом подання заяви до нотаріуса, а неотримання свідоцтва про право на спадщину не може свідчити про те, що він не набув права на належну йому частину домоволодіння, оскільки отримання такого свідоцтва є його правом, а не обов'язком. Крім того, він добросовісно заволодів зазначеною частиною нерухомого майна, а тому наявні підстави для визнання за ним права власності на цю частину за набувальною давністю.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_4 належить на праві власності 1/3 частина домоволодіння № АДРЕСА_2, яку він успадкував після смерті матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

1/2 частина вказаного домоволодіння належить відповідачу

ОСОБА_5

Право власності на решту домоволодіння ні за ким не зареєстроване.

ОСОБА_8, який є вітчимом позивача, перебував із матір'ю позивача в зареєстрованому шлюбі.

Після смерті ОСОБА_7 її чоловік -ОСОБА_8, 15 березня 1996 року звернувся до нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини (а. с. 34, 35).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер (а. с. 10).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4 зазначав, що ОСОБА_8 як непрацездатний чоловік після померлої дружини успадкував обов'язкову долю у спадщині у розмірі 1/6 частини спірного домоволодіння, проте за життя не оформив своїх прав на успадковане майно, а оскільки позивач своє життя прожив у домоволодінні, відкрито та безперервно користувався, у тому числі 1/6 частиною домоволодіння, яка належала померлому ОСОБА_8, то наявні підстави для визнання за ним права власності на цю частину на підставі частини першої статті 344 ЦК України.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном.

Встановлені судами обставини свідчать про те, що позивач обізнаний відносно того, що власником спірної 1/6 частини будинку був ОСОБА_8, а тому не можна вважати володіння позивачем частиною будинку, яка залишилась після смерті ОСОБА_8, добросовісним.

Смерть ОСОБА_8 та відсутність спадкоємців, які б могли прийняти спадщину після смерті останнього, не давали позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. У такому разі орган місцевого самоврядування відповідно до приписів частини першої статті 1277 ЦК України зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності.

Колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що позивач не є добросовісним набувачем спірної частини будинку, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про добросовісність заволодінням спірної частини нерухомого майна, висновків суду не спростовують, на законність рішення не впливають, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускаються.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_6, залишити без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 04 травня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк