Провадження № 2/263/504/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 жовтня 2018 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Папаценко П.І., за участю секретарів Масюк М.С., Ребеко О.К., позивача ОСОБА_1, його представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1, поданою її представником ОСОБА_2, до ОСОБА_7 підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства», третя особа начальник ОСОБА_7 підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» ОСОБА_8, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1, через свого представника, звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача ОСОБА_7 підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» (далі за текстом КП «МВУВКГ»), який в процесі провадження уточнював, в остаточній редакції якого просить:

- визнати накази КП «МВУВКГ» №437 від 15.08.2017 року, №443 від 18.08.2017 року та №200к від 01.11.2017 року про скорочення та припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 незаконними;

- поновити ОСОБА_1 на роботі в КП «МВУВКГ» на посаді заступника начальника управління з економіки та комерції;

- стягнути з КП «МВУВКГ» на користь позивача ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу на дату ухвалення судового рішення у справі, виходячи з середньоденного заробітку в сумі 906,12 грн., яка станом на 4.10.2018 року за відрахуванням податків та зборів становить 209 313,72 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 21.01.2016 року на підставі наказу від 20.01.2016 року №13-к ОСОБА_1 було прийнято на роботу до КП «МВУВКГ» на посаду заступника начальника управління із загальних питань. Наказом №51к від 15.03.2016 року ОСОБА_1 переведено на посаду заступника начальника управління з економіки та комерції. Відповідно до наказу відповідача №437 від 15.08.2017 року у зв'язку із змінами в організації виробництва та праці, спрямованого на скорочення витрат виробництва та збитковою діяльністю підприємства з 19.10.2017 року скорочувалось 2 штатні одиниці працівників КП «МВУВКГ», а саме заступник начальника управління з питань економіки та комерції, бригадир слюсарів підприємства. Наказом КП «МВУВКГ» від 18.08.2017 року № 443 «Про внесення змін в наказ № 437 від 15.08.2017 року», погодженим з профспілковою організацією КП «МВУВКГ», дату скорочення було перенесено на 01.11.2017 рік. 01.11.2017 року відповідно до наказу № 200к ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. На переконання позивача вказані накази КП «МВУВКГ» прийнято з порушенням норм трудового законодавства, оскільки КП «МВУВКГ» наразі не ліквідовано, не перепрофільовано, ніяких змін в організації виробництва і праці підприємства протягом терміну роботи ОСОБА_1 не відбувалось. Будь-яких економічних розрахунків та аналітичних викладок, підтверджуючих необхідність скорочення посади, яку займав позивач, не складалось та до наказів, що оскаржуються, не додавалось. На переконання позивача, при його звільненні роботодавцем грубо порушено вимоги ст.ст.42,49-2 КЗпП України щодо переважного права ОСОБА_1 на залишення на роботі. Крім того зауважує, що профспілковою організацією КП «МВУВКГ» не надавалось згоди на звільнення ОСОБА_1 Враховуючи відсутність передбачених законом підстав для звільнення, позивач наполягає на стягненні з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.11.2017 року по день ухвалення судом рішення у справі.

Відповідно до заперечень КП «МВУВКГ», відповідач позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає, вважає їх незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, враховуючи наступне. Зазначає, що відповідно до норм господарського кодексу підприємству надано право самостійно визначати свою організаційну структуру, чисельність працівників і штатний розпис. У даному випадку дійсно мало місце скорочення чисельності штату працівників КП «МВУВКГ», що підтверджується п.2 наказу від 15.08.2017 року №437, згідно із яким було затверджено у новій редакції додаток №2 до штатного розкладу керівників, професіоналів, спеціалістів та службовців КП «МВУВКГ», затвердженого наказом №348/1 від 30.06.2017 року. На переконання відповідача ОСОБА_1 не мав переважного права на залишення на роботі, враховуючи той факт, що посада заступника начальника управління з охорони праці, техніки безпеки та загальним питанням, на якій перебував позивач, відповідно до штатного розкладу одна. Роботодавцем, при вирішенні питання про скорочення штатної одиниці, яку займав ОСОБА_1, у відповідності до вимог ст.49-4 КЗпП України було направлено до голови профспілкового комітету КП «МВУВКГ» лист від 07.12.2016 року №5092 про інформування щодо скорочення чисельності та штату працівників в 2017 році. Даний лист було розглянуто на засідання профспілки 27.02.2017 року та погоджено профспілкою. З огляду на викладене вважає звільнення ОСОБА_1 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України правомірним та проведеним з додержанням законодавства України, яке регулює спірні правовідносини.

Від третьої особи начальника КП «МВУВКГ» ОСОБА_8 на адресу суду надійшли заперечення проти позовної заяви ОСОБА_1, відповідно до яких останній вважає звільнення ОСОБА_1 правомірним, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Обґрунтовуючи таку правову позицію, третя особа посилається на ті ж обставини та норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, що й відповідач.

В судовому засіданні позивач та його представники підтримали позовні вимоги з наведених вище підстав та наполягали на їх задоволенні.

Представники відповідача заперечували проти позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, наведених у запереченнях на позов.

Третя особа начальник КП «МВУВКГ» ОСОБА_8 в судове засідання не з'явився надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність.

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10. 2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 3-4 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

З огляду на вищенаведене, суд подальший розгляд цієї справи проводив за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України, в частині у якій вони не встановлюють нових обовязків, скасовують чи звужують права, що належні учасникам судового процесу, чи обмежують їх використання.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані докази та надавши їх відповідну оцінку, вважає, у задоволені позову ОСОБА_1 слід відмовити повністю з наступних підстав.

При вирішенні спірних правових відносин суд перш за все керується наступними вимогами цивільно-процесуального законодавства.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За положеннями ч.1 ст.82 ЦПК України: обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до витягу з наказу КП «МВУВКГ» № 13к від 20.01.2016 року ОСОБА_1 на підставі його заяви прийнято на роботу з 21.01.2016 року заступником начальника управління по загальним питанням з окладом 12 325 грн. та надбавкою 1235 грн. відповідно до штатного розкладу. Із вказаним наказом, а також правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадовою інструкцією, інструкцією з охорони праці, колективним договором та антикорупційною програмою ОСОБА_1 був ознайомлений, що зазначено у наказі про прийняття на роботу. /том справи № 1, а.с.52/

Згідно із витягом з наказу КП «МВУВКГ» від 15.03.2016 року № 51к заступника начальника управління з загальних питань ОСОБА_1 було переведено з 15.03.2016 року за його згодою та на підставі його заяви - заступником начальника управління з економіки та комерції із окладом 12 325 грн. та надбавкою 1850 грн. ОСОБА_6 вказаним наказом, посадовою інструкцією та умовами праці ОСОБА_1 був ознайомлений 15.03.2016 року, про що зазначено у наказі про переведення ОСОБА_1 на іншу посаду /том справи № 1, а.с.53/.

Згідно з п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі за текстом КЗпП України) трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Наказом КП «МВУВКГ» від 15.08.2017 року №436 «Про скорочення чисельності та штату працівників КП «МВУВКГ», у зв'язку із зміною в організації виробництва та праці, спрямоване на скорочення затрат виробництва та збитковою діяльністю підприємства скорочено чисельність та штат працівників у кількості двох одиниць з 19.10.2017 року, зокрема заступника начальника управління з економіки та комерції із посадовим окладом у розмірі 14 550 грн. (п. 1 наказу). У зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників відповідно до п.1 даного наказу затверджено у новій редакції додаток №1 до штатного розкладу робітників КП «МВУВКГ», затвердженого наказом від 30.06.2017 року №348/1 відповідно до додатку №1 до даного наказу та додаток №2 штатного розкладу керівників, професіоналів, спеціалістів та службовців КП «МВУВКГ», затвердженого наказом від 30.06.2017 року №348/1 відповідно до датку №2 до даного наказу /том справи № 1, а.с. 70/.

Вказаний наказ узгоджено з профспілковим комітетом КП «МВУВКГ» згідно із протоколом №19.62 від 15.08.2017 року /том справи № 1, а.с. 48/.

Наказом КП «МВУВКГ» від 18.08.2017 №443 «Про внесення змін до наказу №437 від 15.08.2017 року» у зв'язку із необхідністю ознайомлення осіб, зазначених у наказі №437 від 15.08.2017 року у строки, передбачені КЗпП України, пункт 1 наказу №437 від 15.08.2017 року викладено у наступній редакції: «скоротити чисельність та штат працівників КП «МВУВКГ» у кількості двох одиниці 01.11.2017 року, зокрема заступник начальника управління з економіки та комерції з посадовим окладом 14550 грн. у кількості 1 одиниця (п. 1.1 наказу) /том справи № 1, а.с. 71/ вказаний наказ узгоджено з профспілковим комітетом КП «МВУВКГ» відповідно до протоколу №20.63 від 18.08.2017 року /том справи № 1, а.с.47/.

Відповідно до наказу КП «МВУВКГ» №200к від 01.11.2017 року ОСОБА_1, який займає посаду заступника начальника управління з економіки та комерції звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України через скорочення чисельності та штату працівників. Серед підстав звільнення зазначено: наказ від 15.08.2017 року №437, наказ від 18.08.2017 року №443, витяг з протоколу №19.62 від 15.08.2017 року засідання профспілки КП «МВУВКГ», витяг з протоколу №20.63 від 18.08.2017 року засідання профспілки КП «МВУВКГ», відмова від переведення на іншу роботу. ОСОБА_1 з наведеним наказом ознайомлений 01.11.2017 року, про що у наказі міститься відповідний підпис /том справи № 1, а.с.57/.

В пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом ретельно досліджені вказані обставини справи та встановлено, що дійсно у даному випадку мали місце зміни щодо чисельності та штату працівників КП «МВУВКГ», внаслідок чого було змінено штатний розклад КП «МВУВКГ». Приходячи до таких висновків судом враховано наступні докази, надані сторонами при розгляді даної справи.

Так, в матеріалах справи міститься наступні редакції штатного розкладу КП «МВУВКГ»:

- штатний розклад керівників, професіоналів, спеціалістів та службовців КП «МВУВКГ», затверджений начальником підприємства 01.07.2017 року (додаток №2 до наказу №348/1 від 30.06.2017 року), яким передбачено таку штатну одиницю як заступник начальника управління з економіки та комерції у кількості однієї з посадовим окладом 14 550 грн. та надбавкою у розмірі 2 180 грн. /том справи № 1, а.с.65-69/;

- штатний розклад керівників, професіоналів, спеціалістів та службовців КП «МВУВКГ», затверджений начальником підприємства 15.08.2017 року (додаток №2 до наказу №437 від 15.08.2017 року), відповідно до якого штатну одиницю заступник начальника управління з економіки та комерції у кількості однієї виключено /том справи № 1, а.с.60-64/;

- штатний розклад керівників, професіоналів, спеціалістів та службовців КП «МВУВКГ», затверджений начальником підприємства 01.11.2017 року (додаток №2 до наказу №587 від 01.11.2017 року), яким не передбачено таку штатну одиницю як заступник начальника управління з економіки та комерції у кількості однієї виключено /том справи № 1, а.с.57-59/;

- штатний розклад керівників, професіоналів, спеціалістів та службовців КП «МВУВКГ», затверджений начальником підприємства 01.01.2018 року, яким не передбачено таку штатну одиницю як заступник начальника управління з економіки та комерції у кількості однієї виключено /том справи № 1, а.с.104-111/;

- штатний розклад керівників, професіоналів, спеціалістів та службовців КП «МВУВКГ», затверджений начальником підприємства 26.04.2018 року яким не передбачено таку штатну одиницю як заступник начальника управління з економіки та комерції у кількості однієї виключено, проте введено нову штатну одиницю заступник начальника управління з безпеки /том справи № 1, а.с.143-158/. Наведена штатна одиниця введена до штатного розкладу КП «МВУВКГ» на підставі наказу КП «МВУВКГ» від 23.01.2018 року №39 /том справи № 1, а.с.108/

З аналізу наведених документів вбачається, що дійсно зі штатного розкладу КП «МВУВКГ» з 15.08.2017 року виключено штатну одиницю, яку займав позивач заступник начальника управління з питань економіки та комерції. З огляду на наведене посилання ОСОБА_1 на штучні дії роботодавця та відсутність фактичних змін у штаті підприємства при його звільненні через скорочення чисельності та штату працівників КП «МВУВКГ» не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеними вище доказами.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що за змістом положень ст. 62, ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство, як самостійний суб'єкт господарювання, самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

В сенсі наведених норм законодавства у виниклому трудовому спорі суд не вправі обговорювати доцільність скорочення штату працівників, але має перевірити, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці.

З огляду на викладенні положення діючого законодавства, визначення організаційної структури підприємства належить до виняткової компетенції самого власника (роботодавця), яким у даному випадку є КП «МВУВКГ». Враховуючи викладене, суд не вправі ревізувати питання доцільності скорочення чисельності та штату працівників КП «МВУВКГ» та наявність на те економічної обґрунтованості та відповідних доказів збитковості підприємства. Не є правом суду й здійснення аналізу доцільності введення нової штатної одиниці у КП «МВУВКГ» - заступник начальника управління з безпеки, яка мала місце у січні 2018 року, оскільки вказана посада не є тотожній посаді позивача, яку було скорочено. З огляду на викладене, доводи позивача у цій частині, в якості підстави визнання звільнення незаконним, також є такими, що не знайшли свого підтвердження при розгляді судом даної справи.

У відповідності до ст.49-2 КЗпП України, яка регулює порядок вивільнення працівників у випадках змін в організації виробництва і праці, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до правового висновку, сформульованого у постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі №6-1723цс17, роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Крім того, суд, розглядаючи справу про поновлення на роботі, має належним чином з'ясувати, чи не користувався позивач переважним правом на залишення на роботі.

При розгляді судом даної справи представником КП «МВУВКГ» надано суду належні докази того факту, що ОСОБА_1, у відповідності до вимог ст. 49-2 КЗпП України, у встановлений законодавством термін за дві місця до звільнення був письмово попереджений про таке звільнення та йому, відповідно, в період з дати видання підприємством наказу про майбутнє скорочення посади, яку займав ОСОБА_1, пропонувались вільні посади у КП «МВУВКГ».

Так, відповідно до попередження про звільнення від 18.08.2017 року, ОСОБА_1, заступник начальника управління з економіки та комерції, попереджений про майбутнє звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Одночасно ОСОБА_1 запропоновано переведення на посади, вакансії, які маються станом на 18.08.2017 року у КП «МВУВКГ», за умови наявності відповідності кваліфікаційним критеріям таких посад. Перелік вакантних посад міститься у попередженні, з яким ОСОБА_1 ознайомлений 18.08.2017 року. У вказаному попередженні міститься запис ОСОБА_1 про відмову від запропонованих вакантних посад. /том справи № 2, а.с. 26-27/.

В перебігу двомісячного терміну з моменту попередження ОСОБА_1 про майбутнє звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, останньому неодноразово письмово пропонувалось переведення на вакантні посади, які у вказаний термін додатково з'являлись на підприємстві. Так, у матеріалах справи містяться наступні попередження про майбутнє звільнення із одночасним пропонуванням вакантних посад:

-від 22.08.2017 року /том справи № 2, а.с. 28/

-від 28.08.2017 року /том справи № 2, а.с. 29/;

-від 01.09.2017 року /том справи № 2, а.с. 30/;

-від 06.09.2017 року /том справи № 2, а.с. 31/;

-від 07.09.2017 року /том справи № 2, а.с. 32/;

-від 08.09.2017 року /том справи № 2, а.с. 33/;

-від 11.09.2017 року /том справи № 2, а.с. 34/;

-від 12.09.2017 року /том справи № 2, а.с. 35/;

-від 14.09.2017 року /том справи № 2, а.с. 36/;

-від19.09.2017 року /том справи № 2, а.с. 37/;

-від 26.09.2017 року/том справи № 2, а.с. 38/;

-від 27.09.2017 року /том справи № 2, а.с. 39/;

-від 09.10.2017 року /том справи № 2, а.с. 40/;

-від 10.10.2017 року /том справи № 2, а.с. 41/;

-від 11.10.2017 року /том справи № 2, а.с. 42/;

-від12.10.2017 року /том справи № 2, а.с. 43/;

-від 18.10.2017 року /том справи № 2, а.с. 44/;

-від 20.10.2017 року /том справи № 2, а.с. 45/;

-від 23.10.2017 року /том справи № 2, а.с. 46/;

-від 25.10.2017 року /том справи № 2, а.с. 47/;

-від 26.10.2017 року /том справи № 2, а.с. 48/;

-від 27.10.2017 року /том справи № 2, а.с. 49/;

-від 31.10.2017 року /том справи № 2, а.с. 50/;

-від 01.11.2017 року /том справи № 2, а.с. 51/.

Від усіх вакантних посад, які пропонувались ОСОБА_1 при їх актуальній наявності на підприємстві, згідно із вказаними письмовими доказами, останній відмовився, про що у кожному попередженні про це ним зазначено власноруч.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що роботодавцем КП «МВУВКГ» - у даному випадку додержано процедури, яку встановлено ст. 49-2 КЗпП України щодо терміну попередження та пропонування ОСОБА_1, посада якого підлягала скороченню, вакантних на підприємстві посад. Будь-яких доказів наявності у спірний період вакантних на підприємстві посад, які всупереч вимогам ст. 49-2 КЗпП України, ОСОБА_1 не було запропоновано, позивачем не надано.

За правилами частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики від 21 травня 2012 року № 80/06/187-12 «Про переважне право на залишення на роботі» на практиці для виявлення працівників, які мають переважне право на залишення на роботі робиться порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників, у процесі якого, як правило, враховуються такі обставини: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи у роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняних листках, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.

У даному випадку, на переконання суду, не є доцільним посилатись на вказані норми діючого трудового законодавства, які безперечно мають бути враховані судом при аналізі правомірності скорочення посади певного працівника. Враховуючи конкретні обставини даного спору - посада, яку займав ОСОБА_1 передбачала лише одну штатну одиницю - у даному випадку наявність або відсутність у позивача переважного права на залишення на даній посаді не може аналізуватись, враховуючи відсутність конкуренції щодо декількох працівників, які б залишались на аналогічних посадах.

Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідно до частини 1 та 2 Конвенції про захист прав представників працівників на підприємстві та можливості, що їм надаються, №135, яка ратифікована Законом України № 798-IV від 15.05.2003, представники працівників на підприємстві користуються ефективним захистом від будь-якої дії, яка може завдати їм шкоди, включаючи звільнення, що ґрунтується на їхньому статусі чи на їхній діяльності як представників працівників, чи на їхньому членстві у профспілці або на їхній участі в профспілковій діяльності, в тій мірі, в якій вони діють відповідно до чинного законодавства чи колективних договорів або інших спільно погоджених умов. Представникам працівників надаються на підприємстві відповідні можливості, що дають їм змогу швидко й ефективно виконувати свої функції.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо незаконності звільнення ОСОБА_1, зокрема, посилається на відсутність згоди профспілкового комітету, наданої у встановленому законом порядку, на його звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Так, в матеріалах справи міститься подання начальника КП «МВУВКГ» ОСОБА_8 до профспілкового комітету КП «МВУВКГ» щодо надання згоди на звільнення заступника начальника управління з економіки та комерції ОСОБА_1 у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно із п. 1 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу від 15.08.2017 року № 437 та від 18.08.2017 року № 443. У вказаному поданні міститься перелік посад, які були запропоновані ОСОБА_1 та від яких останній відмовився /том справи № 1, а.с. 44-46/.

Згідно із випискою з протоколу № 26.69 засідання профспілкового комітету профспілкової організації КП «МВУВКГ» від 12.10.2017 року, на якому розглядалось питання щодо надання згоди на звільнення заступника начальника управління з економіки та комерції ОСОБА_1, яке проводилось у присутності особи, щодо якою вирішувалось дане питання, профспілкова організація не може надати попередню згоду, як і рішення про відмову надання попередньої згоди на звільнення та розірвання трудового договору з ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України через відсутність відповідної більшості голосів при голосуванні за вказане питання. Враховуючи наведене, профком профспілкової організації КП «МВУВКГ» пропонує адміністрації знайти інші методи вирішення даного питання, які будуть доцільними як для працівника, так і для адміністрації підприємства /том справи № 1, а.с. 39-40/

Відповідно до статті 43 КЗпП України, статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Верховний Суд України у постанові від 01 липня 2015 року в справі № 6-703цс15 дійшов правових висновків, що суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

У даному випадку профспілковим органом не прийнято обґрунтоване рішення про відмову у наданні згоди на звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_1, а лише констатована неможливість розглянути таке питання, через відсутність більшості голосів при голосуванні. Вказаний фактор не може бути підставою, як свідчить про незаконність звільнення та неможливість такого звільнення, в розумінні ст. 43 КЗпП України та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», з огляду на що доводи позивача у цій частині також не знайшли свого правового підтвердження при розгляді даної справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на наведені норми, які підлягають застосуванню судами України, враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання незаконними наказу про скорочення чисельності та штатів КП «МВУВКГ» та звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України, не підлягають задоволенні й позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення на роботі та, відповідно, про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, які є похідними від наведених позовних вимог.

Підсумовуючи викладене, судом при розгляді даної справи не встановлено порушень чинного трудового законодавства та встановленої законом процедури при звільненні заступника начальника управління з економіки та комерції КП «МВУВКГ» ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, з огляду на що не знайшли свого правового підтвердження посилання ОСОБА_1 на наявність у даному випадку порушення його трудових прав через неправомірні дії роботодавця КП «МВУВКГ».

Оскільки позивачу ОСОБА_1 у задоволені позову відмовлено, він звільнений від сплати судових витрат, їх слід віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 77, 78, 81, 82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства», третя особа начальник ОСОБА_7 підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» ОСОБА_8, про визнання незаконними наказів ОСОБА_7 підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» № 437 від 15.08.2017 року, № 443 від 18.08.2017 року, № 200к від 01.11.2017 року про скорочення та припинення трудового договору на підставі пункту 1 статі 40 Кодексу законів про працю України, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити повністю.

Згідно пп.15.5 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 8.10.2018 року. З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1, (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), зареєстрований, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач: Комунальне підприємство «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» (), юридична адреса: м. Маріуполь, вул.Соборна, буд. №7.

Суддя : П.І. Папаценко