Постанова

Іменем України

08 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 524/4471/16-ц

провадження № 61-32261св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Експансія»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Експансія» на рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 20 січня 2017 року у складі судді Андрієць Д. Д. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 15 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Кривчун Т. О., Пилипчук Л. І., Чумак О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Експансія» (далі - ТОВ «Експансія»)про визнання звільнення незаконним, стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 з 01 серпня 2012 року працював за трудовим договором на посаді водія навантажувача у Кременчуцькій філії ТОВ «Експансія» та наказом від 30 травня 2016 року

№ 215-к його було звільнено з посади за пунктом1 статті 40 КЗпП України.

Звільнення відбулось з порушенням, оскільки відповідач не попередив його про це, та не запропонував іншу роботу, як і не повідомив про наявність чи відсутність вільних вакансій. Також, йому не було виплачено вихідну допомогу.

Діями відповідача ОСОБА_4 завдано моральної шкоди. Вимушене безробіття, невизначеність перспектив подальшої праці призвели до моральних страждань, втрати нормальних, усталених життєвих зв?язків і вимагали додаткових зусиль для організації свого життя.

На підставі наведеного, з урахуванням уточнень, ОСОБА_4 просив визнати його звільнення незаконним, зобов'язати ТОВ «Експансія» поновити

ОСОБА_4 на роботі, стягнути з ТОВ «Експансія» на його користь компенсацію за час вимушеного прогулу з 01 червня 2016 року по день винесення рішення у справі, зобов'язати ТОВ «Експансія» виплатити позивачу вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку, стягнути з

ТОВ «Експансія» на його користь моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 20 січня 2017 року, з урахуванням ухвали Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 24 березня

2017 року, позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_4 з посади водія навантажувача Кременчуцької філії ТОВ «Експансія».

Поновлено ОСОБА_4 на роботі в Кременчуцькій філії ТОВ «Експансія» з

30 травня 2016 року.

Стягнуто з ТОВ «Експансія» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 травня 2016 року по 20 січня 2017 року в сумі 22 599,20 грн без урахування обов'язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Експансія» на користь ОСОБА_4 судові витрати на загальну суму 7 000,00 грн.

Стягнуто з ТОВ «Експансія» на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Додатковим рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 24 березня 2017 року стягнуто з ТОВ «Експансія» на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн за позовну вимогу майнового характеру.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог закону, а тому він підлягає поновленню з виплатою йому середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 22 599,20 грн. Проте позовна вимога про виплату ОСОБА_4 вихідної допомоги, є необґрунтованою, оскільки дані виплати позивачу були сплачені ТОВ «Експансія» у відповідному розмірі. Окрім того, судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні вимог позивача про стягнення моральної шкоди за недоведеністю.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 15 серпня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Експансія» відхилено.

Рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 20 січня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ТОВ «Експансія», суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

01 вересня 2017 року ТОВ «Експансія» через приймальню громадян Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ подало касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 20 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 15 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами матеріального та порушенням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам викладеними в апеляційній скарзі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 грудня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав заперечення, у яких просить касаційну скаргу ТОВ «Експансія» залишити без задоволення, а рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 20 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 15 серпня 2017 року залишити без змін.

У травні 2018 року касаційна скарга разом з матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи наведені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 43 Конституції Українивизначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Аналіз даної норми дає підстави дійти висновку про те, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених в цьому пункті цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), пункти 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 та 3 статті 41 КЗпПУкраїни може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Встановлено, що первинна профспілкова організація на підприємстві відповідача - ТОВ «Експансія» відсутня, у зв?язку з чим попередня згода виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення

ОСОБА_4 не надавалась.

Частиною третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_4 не було запропоновано всі вакантні посади на підприємстві. Тому дійшли обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_4 відбулося з порушенням встановленої законом процедури.

Частиною другою статті 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки ОСОБА_4 було звільнено з порушенням норм КЗпП України, тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому судами правильно взято до уваги Порядок обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року № 100.

Доводи заявника про те, що позивач перебував на обліку у Кременчуцькому міському центрі зайнятості та йому проводилась виплата допомоги по безробіттю, а тому нарахована сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу має бути зменшена на суму отриманої ОСОБА_4 допомоги по безробіттю, є безпідставними, з огляду на таке.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки Законом не передбачено будь-яких підстав для його зменшення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від

25 травня 2016 року справа № 6-511цс16.

Інші доводи касаційної скарги висновки судів попередніх інстанцій не спростовують, а лише зводяться до переоцінки доказів та до не згоди з висновками судів попередніх інстанцій.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Експансія» залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 20 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 15 серпня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В.М. Коротун

М. Є.Червинська