Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 757/19694/15-ц

провадження № 6-5090св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя - доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідачі: держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Антитерористичний центр при Службі безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Головне управління Національної гвардії України, Державна казначейська служба України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба безпеки України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2016 року у складі судді Писанця В. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулисяя до суду із позовом до держави України в особі Кабінету Міністрів України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України (далі - АТЦ при СБУ), Міністерства оборони України (далі - МОУ), Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України), Головного управління Національної гвардії України (ГУ НГУ), Державної казначейської служби України (ДКС України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба безпеки України (далі - СБУ), про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що у серпні 2014 року українські військові підрозділи проводили антитерористичну операцію у м. Іловайську, під час якої снарядами пошкоджені жилий будинок та гараж позивачів, внаслідок чого будинок має нежилий стан, потребує капітального ремонту і не може використовуватись їхньою родиною для проживання, тому вони змушені покинути житло і на сьогодні проживають в орендованій квартирі у м. Бучі Київської області. Внаслідок неналежного планування операції щодо звільнення м. Іловайськ від сепаратистів у межах проведення антитерористичної операції позивачам завдано майнову та моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню за рахунок коштів Державного бюджету України, згідно з положеннями статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року, в позові відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з ненадання позивачами доказів про пошкодження належного їм будинку, який знаходиться у м. Іловайську, вартості будинку, чи його відновлювального ремонту, тому суд позбавлений можливості задовольнити вимоги позивачів до держави Україна, так як вважає їх передчасними.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просять скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

27 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення МО України на касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення МОУ, СБУ, Кабінету Міністрів України, МВС України на касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4

07 листопада 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

23 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що факт пошкодження жилого будинку підтверджується зверненням заявників до правоохоронних органів, яке перебуває у провадженні Першотравневого районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області у слідчого Слідчого відділу Полякової Ю. О. та зареєстровано у Єдиному реєстрі досудового розслідування за № 0000198 від 24 квітня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 194 КК України.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особі, переходить право вимоги до винної особи, тому висновок суду першої інстанції про відсутність причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідачів та завданою позивачам шкодою не має правового значення.

Відповідно до показників опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України спричинену майнову шкоду, яку вказала ОСОБА_3 у результаті руйнування будинку, необхідно оцінити у 469 431,30 грн. Розрахунок шкоди здійснено з урахуванням загальної площі - 59,10 кв. м, помноженої на показник опосередкованої вартості спорудження житла у Донецькій області - 7 943,00 грн.

Суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги акт з фототаблицею, складений ОСОБА_4 разом із сусідами та головою квартального комітету.

Судами першої та апеляційної інстанцій не надано належної оцінки доказам у справі та не аргументовано підстави їх прийняття або відхилення.

Заперечення МОУ, СБУ, Кабінету Міністрів України, МВС України на касаційну скаргу мотивовано тим, що суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Інформація про закінчення досудового розслідування та про наявність вироку щодо вказаного кримінального провадження відсутня. Державним бюджетом України не передбачено бюджетних призначень на відшкодування шкоди, завданої громадянам внаслідок злочину, винна особа якого не встановлена. Суб'єкти боротьби з тероризмом не можуть бути належними відповідачами у вказаній справі. Обов'язковою умовою застосування положень статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 1177 ЦК України є наявність вироку суду у кримінальній справі, який набрав законної сили.

Позивачами не підтверджено належними та допустимими доказами особу, винну у завданні шкоди, що виключає можливість застосування положень частини першої статті 1166 ЦК України, не надано доказів про добровільну передачу зруйнованого житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування чи суб'єктам господарювання, тому позовні вимоги щодо виплати грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру у зв'язку з недодержанням позивачем умов, необхідних для проведення такої виплати, не можуть бути задоволені.

На сьогодні відсутній порядок відшкодування та не визначено орган державної влади, який відповідальний за завдану шкоду у вказаній справі.

Позивачами не підтверджено та не доведено належними та допустимим доказами вину Кабінету Міністрів України, як суб'єкта боротьби з тероризмом, у завданні шкоди, що виключає можливість застосування частини першої статті 1166 ЦК України.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечень на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 19 серпня та 27 серпня 2014 року під час проведення антитерористичної операції у м. Іловайську Донецької області пошкоджено будинок, який належить ОСОБА_3, де вона проживала разом із сім'єю, а також гараж.

Згідно з розрахунку ОСОБА_3 спричинена їй майнова шкода складає 469 431,30 грн, виходячи з 59,10 кв. м загальної площі належного їй на праві власності будинку помноженої на показник опосередкованої власності спорудження житла по Донецькій області 7 943 грн.

Згідно із статтею 41 Конституції Україникожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті 22 ЦК України зазначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені положеннями статті 1166 ЦК України, згідно з якими майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, м. Іловайськ, у якому розташовано майно позивачів, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція.

Згідно з частиною третьою статті 82 ЦПК України 2004 року обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Загальновідомим є факт, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об'єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивачі посилалися на те, що така шкода завдана їм внаслідок подій, які відбулися на території у м. Іловайську, а саме, у результаті проведення антитерористичної операції. Вважали, що завдана шкода має бути відшкодована за рахунок коштів Державного бюджету України.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що не встановлено факт наявності причино-наслідкового зв'язку між діями відповідачів та спричиненою позивачам шкодою, не надано докази вартості будинку чи його відновлювального ремонту, а тому суд позбавлений можливості задовольнити вимоги позивачів до держави Україна, оскільки вважає їх передчасними

Згідно зі статтею 4 Законуорганізація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 19 цього ЗаконуУкраїни «Про боротьбу з тероризмом» (далі - Закон) встановлено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Отже, обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно її вини, а після відшкодування до держави переходить право вимоги до винної особи.

Виходячи з системного аналізу положень статей 1, 11 та 19 Закону встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі статті 19 Закону.

Обов'язковою умовою для задоволення позовних вимог про відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої під час проведення антитерористичної операції, є розташування пошкодженого майна на території АТО.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність причинно-наслідкового зв'язку між завданою позивачам шкодою та діями відповідачів, оскільки обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи.

Щодо доведеності обсягу завданої майнової шкоди, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Для підтвердження розміру шкоди, завданої руйнуванням будинку, необхідним є акт обстеження пошкодженого (знищеного) майна позивача внаслідок проведення антитерористичної операції, який має бути складений на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 1002-р та розпорядження голови районної державної адміністрації, оскільки відповідно до статті 4 та частини четвертої статті 5 Закону центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту, які належать до суб'єктів, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом, підпорядковані їм органи управління у справах цивільної оборони та спеціалізовані формування, війська цивільної оборони здійснюють заходи щодо захисту населення і територій у разі загрози та виникнення надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності; беруть участь у заходах з мінімізації та ліквідації наслідків таких ситуацій під час проведення антитерористичних операцій.

Як встановлено судами, позивачами на підтвердження своїх вимог надано акт обстеження від 10 вересня 2014 року жилого будинку за адресою: вул. Войково, 1, м. Іловайськ, Донецька область, складений у присутності сусідів позивачів (т. 1, а. с. 24).

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив з того, що не надано доказів вартості будинку чи його відновлювального ремонту, тому суд позбавлений можливості задовольнити вимоги позивачів до держави Україна, так як вважає їх передчасними.

Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 21 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров'ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків.

Згідно з частиною першою статті 86 Кодексу цивільного захисту України забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб'єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб'єктів господарювання; 3) будівництва жилих будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків.

Частиною дев'ятою статті 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування. Розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна.

Із системного аналізу зазначених вище норм права випливає, що до пред'явлення вимоги до держави про виплату компенсації за зруйноване під час антитерористичної операції майно, власник цього майна має до ухвалення рішення суду добровільно передати пошкоджений чи зруйнований внаслідок терористичного акту будинок чи майно місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування.

Відповідно до частини десятої статті 86 Кодексу цивільного захисту України, розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна.

Будь-який інший порядок визначення розміру відшкодування за пошкоджену квартиру, внаслідок такої надзвичайної ситуації, як терористичний акт, на сьогодні відсутній.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові у зв'язку з тим, що вимоги позивача є передчасними, оскільки судами не встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зверталися спочатку, тобто до ухвалення рішення суду, до місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування з пропозицією про добровільну передачу пошкодженого будинку чи можливості забезпечення їх новим житлом замість пошкодженого, що є обов'язковою умовою при вирішенні вказаної справи, згідно із положеннями статті 86 Кодексу цивільного захисту України.

Верховний Суд зауважує, що ні в позовній заяві, ні в апеляційній та касаційній скаргах доводів позивачів щодо звернення ними до місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування з пропозицією про добровільну передачу пошкодженого будинку немає.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не має повноважень встановлювати обставини та надавати оцінку доказам у справі.

З огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини, Верховний Суд погоджується з висновком судів про передчасність позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, а доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та не дають підстав для скасування судових рішень.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик