"31" липня 2018 р.
Справа № 642/608/18
Провадження № 2/642/707/18
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

31 липня 2018 року Ленінський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді - Бородіної О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Буряковської К.Є., Шлег К.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про солідарне стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив в порядку поділу майна подружжя, що є спільною сумісною власністю, визнати за ним право власності на 59/200 часини квартири № 4, яка розташована за адресою м. Харків, вул. Червоноселищна, буд. 35.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з 30.01.2010 року до 02.12.2016 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 (після укладення нового шлюбу прізвище змінено на Ширіня).

Під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу 26.04.2014 року було придбано за їх спільні кошти 59/100 частини квартири АДРЕСА_1, та є об'єктом права спільної сумісної власності.

Посилаючись на те, що дійти згоди про добровільний поділ житлового приміщення вони не можуть, просив позов задовольнити.

У квітні 2018 року ОСОБА_3 подала позовну заяву, як третя особа, що заявляє самостійни вимоги на предмет спору, до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про солідарне стягнення грошових коштів, який ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 19.04.2018 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Зазначала, що спірна частина квартири придбана на підставі договору купівлі-продажу укладеного між нею та ОСОБА_4 (на теперішній час прізвище Ширіня) 26.06.2014 року, який посвідчено приватним нотарусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за умовами якого вона продає 59/100 частини квартири АДРЕСА_1. Продаж здійснено за 156 000 грн. (еквівалент 13 000 доларів США). Оплата здійснюється наступним чином: 3000 доларів США сплачується до підписання договору, а решта сплачується щомісяця у сумі еквівалентній 300 доларів США, починаючи з липня 2014 року до 30 числа до повної виплати. Повний розрахунок підтверджується нотаріально завіреною заявою ОСОБА_3 Подальше відчуження квартири до повного розрахунку допускається лише за нотаріально засвідченим дозволом позивача. Право власності на спірну квартиру 26.06.2014 року зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_4. Однак повний розрахунок за придбану частину квартири не проведено, а сплачено лише після укладення договору 600 доларів США, про що були надані розписки від 24.07.2014 року та від 25.08.2014 року. Таким чином наявна заборгованість в сумі 9400 доларів США, що станом на 11.04.2018 року складає 244169,96 грн., які позивач просить стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2

Позивач за первісним позовом та його представник у судовому засіданні позовні вимоги про поділ спільного майна підтримали з підстав зазначених у позовній заяві. Проти задоволення позову ОСОБА_3 заперечували, просили застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог про поділ спільного майна подружжя заперечував з підстав зазначених відповідчкою у відзиві на позов, а саме посилаючись на те, що грошові кошти ОСОБА_1 на придбання квартири не надавав, на даний час існує заборгованість за договором купівлі-продажу у розмірі 9400 доларів США. Посилаючись на невиконання умов договору купівлі-продажу частини квартири, просив у задоволенні первісного позову відмовити. Позовні вимоги ОСОБА_3 про солідарне стягнення грошових коштів відповідачкою ОСОБА_6 визнані в повному обсязі, про що нею зазначено у відзові на позов ОСОБА_3, та підтримано представником у судовому засіданні.

Представник третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет позову, у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_3 підтримав у повному обсязі. Також зазначив про безпідставне заявлення ОСОБА_1 та його представником про застосування строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_3

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.01.2010 року, який розірвано на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 02.12.2016 року.

26.06.2014 року на підставі договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (на теперішній час прізвище Ширіня - свідоцтво про одруження серії і-ВЛ № 335537 ), який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за умовами якого ОСОБА_3 продає 59/100 частини квартири АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано на ім'я ОСОБА_4.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до вимог статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, суд вважає встановленим, що спірну частину квартири було придбано сторонами за час перебування у шлюбі, докази того, що майно набуто за кошти, що належали одному із подружжя відсутні, а тому суд дійшов висновку, що спірна квартира є спільною власністю подружжя.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина четверта статті 65 СК України).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Як роз'яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина четверта статті 65 СК України).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Згідно із ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

Згідно з ч. ч. 1 - 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Судом встановлено, що 26.06.2014 року укладено договір купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 59/100 частини квартири АДРЕСА_1.

Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 988.

Відповідно до пункту 4.1 зазначеного договору продаж квартири вчинено за 156 000 грн. (еквівалент 13 000 доларів США). Оплата здійснюється наступним чином: 3000 доларів США сплачується до підписання договору, а решта сплачується щомісяця у сумі еквівалентній 300 доларів США, починаючи з липня 2014 року до 30 числа до повної виплати.

Відповідно до п. 4.4 повний розрахунок підтверджується нотаріально завіреною заявою продавця.

У п.4.5. ОСОБА_3 засвідчила про отримання 36 000 грн., що еквівалентно 3000 доларів США., від ОСОБА_4 до підписання договору.

Відповідно до п. 11 договору право власності на придбану частину квартири переходить з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації цього права.

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності державну реєстрацію здійснено 26.06.2014 року.

На виконання умов договору, як зазначено ОСОБА_3 у липні та серпні 2014 року було сплачено по 300 доларів США, що визнано відповідачем ОСОБА_2, та не спростовано відповідачем ОСОБА_1

Звертаючись до суду у квітні 2018 року з позовом про солідарне стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу, позивач ОСОБА_3 посилається на те, що відповідачі на час придбання частини квартири знаходились у шлюбі, та повинні нести спільний обовязок виплати боргу.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Так, згідно з умовами договору купівлі-продажу від 26.06.2014 року було сплачено ОСОБА_3 3000 доларів США до підписання договору, та двічі по 300 доларів США у липні та у серпні 2014 року, та у подальшому виплати у визначений договором щомісячний строк не було проведено, тобто повний розрахунок за придбану частину квартири не здійснено.

Тому у ОСОБА_3 з 01.10.2014 року виникло право вимоги за договором купівлі-продажу частини квартири. ОСОБА_3 звернулася з позовом до суду 12 квітня 2018 року.

Представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні заявила про застосування позовної давності до вимог ОСОБА_3, що підтримав відповідач ОСОБА_1

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України, згідно з якою зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як "строк договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до умов договору купівлі-продажу від 26.06.2014 року сторони встановили строк виконання зобов'язання зі щомісячним погашенням платежів.

Таким чином, умовами договору погашення заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, сторони встановили строки виконання боржником (покупцем) окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 цього Кодексу).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, судом встановлено, що згідно з пунктом 4.1 укладеного договору купівлі-продажу від 26.06.2014 року сплата покупцем здійснюється сумами еквівалентними 300 доларів США щомісячно до 30-го числа місяця до повної виплати.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (справа № 6-20цс14).

Зважаючи, на викладене вище 59/100 частини квартири АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити.

Крім того, суд дійшов висновків на підставі встановлених фактичних обставин, що в подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбану частину квартири, внаслідок невиконання повного розрахунку за договором купівлі-продажу виникло також і зобов'язання сплати заборгованості грошової суми продавцю, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, тому що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї, та сума заборгованості підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в межах строку позовної давності в сумі еквівалентної 7300 доларів США за курсом НБУ 26,761 грн., тобто 195355,30 грн.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено часткового, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст. ст. 81,141,206, 258, 259, 263, 265, 268, 274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 59/100 частин квартири 4, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Червоноселищна, буд. 35, що є об»єктом спільної сумісної власності подружжя.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1), право власності на 59/200 частини квартири 4, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Червоноселищна, будинок 35.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2), право власності на 59/200 частини квартири 4, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Червоноселищна, будинок 35.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 817 грн. 71 коп., сплачений позивачем при зверненні із позовом в суд.

Позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про солідарне стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1), ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_3) грошову заборгованість у розмірі 195355 (сто дев»яносто п»ять тисяч триста п»ятдесят п»ять) гривень 30 копійок.

В іншій частині у задоволення позовних вимог ОСОБА_3 -відмовити.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1), ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_3) судовий збір у розмірі 1953,55 гривень.

На рішення може бути подана апеляційна скарга через Ленінський районний суд м. Харкова до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Бородіна