Постанова

Іменем України

27 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 711/2808/15-ц

провадження № 61-21916св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Орган опіки та піклування міста Черкаси,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 25 березня 2016 року у складі судді Клочко О. В. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 31 січня 2017 року у складі колегії суддів: Василенко Л. І., Фетісової Т. Л., Бородійчука В. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який уточнив в процесі розгляду справи, до ОСОБА_5, третя особа - Орган опіки та піклування міста Черкаси, про встановлення факту перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною, усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та зобов'язання надати інформацію у разі зміни місця проживання дитини. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що 05 листопада 2009 року між ним та ОСОБА_5 було укладено шлюб, який розірвано рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 15 січня 2013 року. Під час шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_2 року народився син ОСОБА_7. 29 жовтня 2012 року Соснівським районним судом міста Черкаси ухвалено рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до нього про визначення місця проживання дитини, згідно з яким визначено місце проживання дитини разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1. Однак у вказаному рішенні суду не встановлено його участь та час спілкування з дитиною. Він любить свого сина та бажає проводити з ним час, брати участь у його вихованні, піклуватися про його дозвілля, фізичний розвиток. ОСОБА_5 робить все можливе для того, щоб незаконним шляхом позбавити його спілкування з дитиною, а численні переговори не дали позитивних результатів. Розірвання шлюбу між батьками дитини, проживання їх окремо один від одного не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просив: встановити факт перешкод у його спілкуванні з дитиною з боку ОСОБА_5; зобов'язати ОСОБА_5 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною; зобов'язати ОСОБА_5 невідкладно, протягом однієї доби надавати у письмовому вигляді інформацію у разі зміни місця проживання дитини, про здоров'я та навчання дитини.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 25 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що на час вирішення цього спору виконуються: рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 03 жовтня 2012 року № 1424 щодо визначення ОСОБА_5 способу участі у вихованні і спілкуванні з дитиною; рішення органу опіки та піклування міста Черкаси від 25 жовтня 2012 року про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7; рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 29 жовтня 2012 року про визначення місця проживання ОСОБА_7 Позивач не довів порушення ОСОБА_5 вказаних рішень та фактів створення нею перешкод у спілкуванні батька з дитиною.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 31 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 25 березня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У березні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 25 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 31 січня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направити на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга мотивована безпідставністю висновків судів про необґрунтованість позовних вимог. ОСОБА_5 створює позивачу перешкоди у спілкуванні з сином і фактично позбавила його батьківських прав. Апеляційним судом поверхово розглянуто справу, не перевірено виконання місцевим судом вимог закону щодо правильності оцінки доказів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 травня 2018 року справу № 711/2808/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 05 листопада 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, який розірвано заочним рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 15 січня 2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року народився син сторін ОСОБА_7, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження від 14 серпня 2012 року серії НОМЕР_1, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції.

Під час шлюбу сімейні стосунки між сторонами погіршилися, в результаті чого в серпні 2012 року ОСОБА_4 залишився проживати разом з дитиною ОСОБА_7, а ОСОБА_5 стала проживати окремо зі своїми батьками за іншою адресою та звернулася до органу опіки та піклування із заявою про визначення їй способу участі у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_7

Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 03 жовтня 2012 року № 1424 за заявою ОСОБА_5 їй було визначено графік участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином кожного дня з 14.00 год. до 18.00 год. без присутності батька дитини ОСОБА_4

Зазначене рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради ОСОБА_4 жодного разу не виконав, у зв'язку з чим ОСОБА_5 неодноразово зверталася до органу, що його видав.

Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Черкаської міської ради від 25 жовтня 2015 року № 374/30-02-41/2, прийнятим на виконання ухвали Соснівського районного суду міста Черкаси від 16 жовтня 2012 року у справі № 2-2652/12 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Черкаської міської ради, про визначення місця проживання дитини, запропоновано визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_7 з матір'ю ОСОБА_5

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 29 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 11 січня 2013 року, з урахуванням зазначеного висновку органу опіки та піклування позов про визначення місця проживання дитинизадоволено. Визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_7 з матір'ю ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 зазначеного рішення суду ОСОБА_5 звернулася до нього з позовом про відібрання малолітньої дитини.

Заочним рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 04 квітня 2013 року у справі № 712/2275/13-ц позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Черкаської міської ради про відібрання малолітньої дитини задоволено. Відібрано малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у ОСОБА_4 та передано його матері ОСОБА_5

Ухвалою Соснівського районного суду міста Черкаси від 19 червня 2013 року заяву ОСОБА_4 про перегляд зазначеного заочного рішення залишено без задоволення.

Ухвалою Соснівського районного суду міста Черкаси від 14 червня 2013 року оголошено розшук дитини ОСОБА_7

04 червня 2014 року ОСОБА_4 звертався до Соснівського районного суду міста Черкаси з позовом до ОСОБА_5, третя особа: орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, який ухвалою вказаного суду від 26 листопада 2014 року залишений без розгляду у зв'язку з поданням позивачем відповідної заяви (справа № 712/8471/14-ц).

Висновком органу опіки та піклування міста Черкаси від 20 жовтня 2014 року № 435/30-02-48 про участь у вихованні та спілкуванні батька ОСОБА_4 з малолітнім ОСОБА_7, прийнятим на виконання ухвали Соснівського районного суду міста Черкаси від 29 серпня 2014 року у цивільній справі № 712/8471/14-ц, встановлено, що ОСОБА_4 категорично відмовився передавати матері дитину, рішення суду про відібрання дитини не визнав, хоча й не оскаржив його, з травня 2013 року разом з дитиною перебував у розшуку Соснівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області. У жовтні 2013 року рішення суду про відібрання дитини було виконане, працівники правоохоронних органів відібрали дитину у батька та передали її матері. Враховуючи, що батьки мають рівні права при вихованні дитини, ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, їх поведінку, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та інші обставини, що мають істотне значення, орган опіки та піклування визнав доцільним визначити спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином - щовівторка та щочетверга з 17.00 до 19.00 год., перші та треті вихідні місяця по суботах з 9.00 до 13.00 год. у присутності матері, два тижні влітку під час відпустки батька за попередньою домовленістю з матір'ю дитини, з урахуванням обставин, які можуть виникнути.

Згідно з відповіддю ОСОБА_4 першого заступника міського голови міста Черкаси від 20 жовтня 2014 року № 5400-2 до відома заявника було доведено зазначене рішення щодо визначення способу участі його як батька у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України)дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною другою статті 1 Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Конвенцією про права дитини закріплено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України).

Частинами другою, третьою статті 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності.

Згідно з частинами першою-третьою статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Встановивши, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідачем порушуються визначені висновком органу опіки та піклування спосіб і порядок його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Обставини справи встановлені судами на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. З огляду на викладене суди виходили з достатності досліджених доказів для того, щоб зробити висновки по суті спору, і відсутності підстав для витребування інших доказів, які не стосуються підстав і предмета позову.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

Як зазначено вище, висновком органу опіки та піклування міста Черкаси від 20 жовтня 2014 року № 435/30-02-48 позивачу було визначено спосіб його участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином.

Факт здійснення матір'ю дитини перешкод батьку у спілкуванні з сином позивачем не доведений і судами попередніх інстанцій не встановлений.

Враховуючи викладене, суди обґрунтовано відмовили в задоволені позову.

Разом з тим у разі здійснення відповідачем таких перешкод або її ухилення від виконання рішення органу опіки та піклування позивач має право звернутися до суду за захистом порушених прав, належним чином обґрунтувавши свої вимоги і надавши відповідні докази.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 25 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов