ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3123/18 Справа № 205/2452/18 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2018 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.,

суддів - Куценко Т.Р., Ткаченко І.Ю.

секретар - Лященко С.Г.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2018 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що між сторонами було укладено кредитний договір №б/н від 17 грудня 2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 21600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки, однак відповідач порушує взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредитних коштів позивачу.

У зв'язку з чим, ПАТ КБ "ПриватБанк" просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 17 грудня 2007 року в розмірі 66838,45 грн., а також, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2018 року позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" було задоволено:

- стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором №б/н від 17 грудня 2007 року у сумі 66838,45 грн.;

- стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк".

В своїй апеляційній скарзі, відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ПАТ КБ "ПриватБанк" своїм правом передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд, який забезпечує здійснення правосуддя на відповідній території.

19 жовтня 2018 року дану цивільну справу передано до Дніпровського апеляційного суду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу - задовольнити частково, рішення суду - скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 17 грудня 2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем було укладено кредитний договір №б/н, згідно умов якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов'язалась кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором.

Відповідно до п.3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Згідно з ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

На підставі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Всупереч вищевикладеним положенням, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконала, допустила прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого у неї виникла заборгованість за кредитним договором №б/н від 17 грудня 2007 року, яка відповідно до розрахунку станом на 18 березня 2018 року становить 66838,45 грн. та складається з:

- 4881,11 грн. - заборгованості за тілом кредиту;

- 55596,37 грн. - заборгованості з сплати процентів за користування кредитом;

- 2702,00 грн. - заборгованості з пені та комісії;

- 500,00 грн. - штраф (фіксована частина);

- 3158,97 грн. - штраф (процентна складова).

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконано.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року, прийнятій за результатами розгляду справи №6-2003цс15.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності і їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором протирічить положенням, закріпленим у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, то вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафів, що зазначені у розрахунку як складові заборгованості, не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню.

Водночас, в своїй апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилається на те, що анкета-заява №б/н від 17 грудня 2007 року не містить жодної істотної умови та строків отримання кредитних коштів, порядку та строків їх повернення, відповідальності сторін, умов збільшення або зменшення процентної ставки за кредитом, а тому підстави вважати, що між сторонами було укладено саме кредитний договір в розумінні вимог ст. 1054 ЦК України відсутні.

Також, апелянт зазначає, що посилання банку на застосування до спірних правовідносин саме Умов та правил надання банківських послуг ґрунтуються на припущеннях, оскільки відповідного підпису позичальника вказані Умови та правила не містять, тобто жодного належного і допустимого доказу на підтвердження обставини того, що особа погодилась саме із долученими до позову "Умовами та правилами надання банківських послуг".

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договорі, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Тобто, особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов.

Аналогічної правової позиції дійшов Верховний суд в Постанові від 21 березня 2018 року по справі №441/569/17.

17 грудня 2007 року відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

Таким чином, ОСОБА_1 приєдналась до запропонованої Банком пропозиції.

Більш того, відповідач підтвердила, що в подальшому зобов'язується самостійно знайомитися зі всіма змінами Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів на сайті ПАТ КБ "ПриватБанк".

Вимоги про визнання цього договору недійсним з передбачених цивільним законодавством України підстав відповідачем не висувались, своїм правом на оскарження умов виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_1 не скористалась та продовжувала користуватись карткою.

Вищевказане дає підстави стверджувати, що підписавши анкету-заяву та отримавши кредитну картку, відповідач підтвердила свою згоду на те, що вказана заява та картка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, становлять між нею та ПАТ КБ "ПриватБанк" кредитний договір, за порушення виконання якого ОСОБА_1 повинна сплатити позивачу заборгованість разом із нарахованими відсотками та пенею.

Також, в своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на пропуск строків позовної давності та просить застувати наслідки пропуску строку до позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк".

Колегія суддів приймає такі доводи апелянта та приходить до висновку про наявність правових підстав для застосування положень ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України до позовних вимог про стягнення заборгованості по пені, зокрема, суд апеляційної інстанції вважає, що до стягнення підлягає пеня за останній рік, який передував зверненню до суду.

Таким чином, враховуючи невиконання відповідачем належним чином взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, а також наслідки пропуску строку позовної давності в один рік щодо вимог про стягнення пені, то на користь позивача із ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №б/н від 17 грудня 2007 року в розмірі 61577,48 грн., з яких: 4881,11 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 55596,37 грн. - заборгованість із сплати процентів за користування кредитом та 1100,00 грн. - пеня, зменшена відповідно до наслідків пропуску строку позовної давності.

До іншої частини позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" колегія суддів не вбачає правових підстав для застосування положень ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України, оскільки вимоги щодо стягнення тіла кредиту та відсотків пред'явлено в межах строку позовної давності, так як відповідно до виписку по рахунку боржника останній платіж заборгованості було здійснено в липні 2015 року шляхом поповнення її на суму в 407,40 грн., а із вимогами банк звернувся 29 березня 2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності від останнього платежу.

Також, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, в порядку розподілу судових витрат, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1762,00 грн.

Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2018 року - скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором №б/н від 17 грудня 2007 року, яка станом на 18 березня 2018 року становить суму в розмірі 61577,48 грн., з яких:

- 4881,11 грн. - заборгованість за тілом кредиту;

- 55596,37 грн. - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом;

- 1100,00 грн. - заборгованість з пені та комісії.

В задоволенні іншої частини позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Н.М. Деркач

Судді: Т.Р.Куценко

І.Ю. Ткаченко