Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 325/1653/15-ц

провадження № 61-18647св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Прогрес»,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - командитне товариство «Желєв С. С. і компанія «Комиш-Зорянського елеватора»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Запорізької області, у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Гончар М. С.,

від 23 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

27 серпня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (далі - ТОВ «Прогрес», товариство) простягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 01 лютого 2012 року між ним та

ТОВ «Прогрес» був укладений договір позики строком до 01 березня

2015 року. Згідно з умовами даного договору він як позикодавець зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 6 072 172 грн, що станом на день підписання цього договору еквівалентно 760 000,00 доларів США згідно офіційного курсу НБУ, а позичальник зобов'язався повернути йому грошові кошти до 01 березня 2015 року у розмірі 760 000 доларів США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на день закінчення строку договору. На виконання зазначеного договору вказана сума грошових коштів була ним надана через касу позичальника, що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів. Позичальник у встановлений договором позики строк грошові кошти не повернув.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики

від 01 лютого 2012 року у розмірі 21 099 971,20 грн, що станом на 01 березня 2015 року становить 760 000 доларів США.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області, у складі судді Шеїної Л. Д., від 11 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ТОВ «Прогрес» на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 21 099 971,20 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог. У судовому засіданні представник відповідача визнав наявність боргу у розмірі 21 099 971,20 грн, що станом на 01 березня 2015 року становить 760 000 доларів США.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2017 року апеляційну скаргу командитного товариства «Желєв С. С. і компанія «Комиш-Зорянського елеватора» (далі - КТ «Желєв С. С. і компанія

«Комиш-Зорянського елеватора») задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження передачі ним грошових коштів, а також докази отримання цих коштів відповідачем. На час ухвалення судового рішення сторонами не виконана ухвала апеляційного суду про витребування доказів та надання оригіналів документів.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 12 травня 2017 року, ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно вимагав надати оригінали документів на підтвердження укладення спірного договору позики та факту передачі грошових коштів відповідачу, оскільки ці документи були перевірені судом першої інстанції, внаслідок чого районний суд ухвалив законне та обґрунтоване рішення. При прийнятті апеляційної скарги до розгляду апеляційний суд порушив вимоги статті 292 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи), оскільки оскарженим рішенням суду першої інстанції не порушені жодні права або інтереси

КТ «Желєв С. С. і компанія «Комиш-Зорянського елеватора». Поза увагою апеляційного суду залишилося те, що відповідач визнав позов, а обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню у силу частини першої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи). Директор товариства «Прогрес» Таран С. В. уповноважений вчиняти будь-які дії та підписувати будь-які документи від імені товариства без довіреності. Посади головного бухгалтера та касира у ТОВ «Прогрес» не передбачені штатним розписом.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

16 травня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року справу за позовом

ОСОБА_3 до ТОВ «Прогрес» про стягнення заборгованості за договором позики призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що 01 лютого 2012 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Прогрес» було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач мав передати у позику ТОВ «Прогрес» грошові кошти у розмірі 760 000,00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ на день підписання цього договору становило 6 072 172 грн, а позичальник зобов'язався повернути йому грошові кошти до 01 березня 2015 року у розмірі 760 000,00 доларів США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 01 березня 2015 року.

На підтвердження передачі грошових коштів через касу позичальника позивач надав квитанції до прибуткових касових ордерів: № 6 від 06 лютого 2012 року на суму 500 000,00 грн; № 7 від 08 лютого 2012 року на суму

500 000,00 грн; № 9 від 09 лютого 2012 року на суму 300 000,00 грн;

№ 10 від 12 лютого 2012 року на суму 500 000,00 грн.; № 11 від 17 лютого

2012 року на суму 500 000,00 грн; № 13 від 28 лютого 2012 року на суму

300 000,00 грн; № 20 від 06 березня 2012 року на суму 500 000,00 грн;

№ 21 від 12 березня 2012 року на суму 450 000,00 грн; № 22 від 21 березня 2012 року на суму 650 000,00 грн; № 25 від 11 квітня 2012 року на суму

550 000,00 грн; № 27 від 25 квітня 2012 року на суму 500 000,00 грн;

№ 28 від 27 квітня 2012 року на суму 500 000,00 грн; № 35 від 15 травня

2012 року на суму 322 172,00 грн (а. с. 4-8).

Представник відповідача проти позову не заперечував, посилався на те, що зазначені у позовній заяві обставини відповідають дійсності. У підприємства склалося тяжке фінансове становище, а відтак воно позбавлено можливості своєчасно повернути суму боргу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, КТ «Желєв С. С. і компанія «Комиш-Зорянського елеватора» звернулося з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що спірний договір позики є фіктивним, направленим на ухилення ТОВ «Прогрес» від виконання своїх зобов'язань перед КТ «Желєв С. С. і компанія «Комиш-Зорянського елеватора» на суму відсотків у розмірі 1 474 200 грн, інфляційних втрат у розмірі 687 051,08 грн, 43 225,02 грн судового збору. На думку заявника, між сторонами у цій справі існує домовленість про штучне створення заборгованості, що негативно вплине на його права як кредитора та утруднить виконання судового рішення.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена у частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Апеляційний суд встановив, що квитанції до прибуткових касових ордерів, які позивач надав на підтвердження передачі грошових коштів, не завірені, на ксерокопіях квитанцій зазначені підписи головного бухгалтера та касира, проте за обох цих осіб проставлений підпис директора ТОВ «Прогрес» Тарана С. В., який підписав спірний договір позики.

Документів щодо виконання директором ТОВ «Прогрес» Тараном С. В. на момент отримання грошових коштів посадових обов'язків одночасно директора, головного бухгалтера та касира матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання позову) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12 грудня 2016 року з метою повного та всебічного розгляду справи суд зобов'язав позивача надати оригінал договору позики від 01 лютого 2012 року та оригінали квитанцій до прибуткових касових ордерів, а відповідача - надати документи, які підтверджують факт оприбуткування отриманих від

ОСОБА_3 грошових коштів, та документи, відповідно до яких можливо перевірити факт використання цих коштів, а також документи, подані до фіскальної (податкової) служби, які відображають оприбуткування вказаних коштів (а. с. 74).

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 12 грудня 2016 року отримана сторонами (а. с. 76-79), проте залишена без належного реагування.

Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов'язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

Надання доказів на підтвердження доводів і обставини, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов'язком саме позивача, при цьому суд може зобов'язати позивача надати певні докази в оригіналах, якщо це необхідно для забезпечення об'єктивного розгляду справи, і ненадання їх за вимогою суду або не реагування на вимогу суду є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач та відповідач були заздалегідь поінформовані апеляційним судом про необхідність подання оригіналів договору, квитанцій до прибуткового касового ордеру та інших документів (прибуткових касових ордерів, звітності товариства тощо), які могли б підтвердити реальність отримання відповідачем грошових коштів за спірним договором позики.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У разі ненадання запитуваної інформації суд має право розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Врахувавши те, що на обґрунтування своїх позовних вимог позивач не надав суду належні та допустимі докази, які суд витребовував, не довів їх переконливість, а також не довів обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, не довів факту передачі великої суми грошових коштів за договором позики (без цільового призначення) на користь юридичної особи, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази (у тому числі у оригіналах згідно статті 64 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справі) тій стороні, яка несе обов'язок по доказуванню.

Таким чином,апеляційний суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов вірного висновку про недоведеність позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В.Черняк