Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 569/14893/16-ц

провадження № 61-28427св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Рівненської міської ради,

третя особа - Комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 04 травня 2017 року у складі судді Бучко Т. М. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 06 липня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Шимківа С. С., Григоренка М. П.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 у листопаді 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, Управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про власність на житло, виданого 28 грудня 2002 року Управлінням житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Рівненської міської ради на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про спільну часткову власність на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, а також про скасування наказу Управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 28 грудня 2002 року № 435 в частині видачі оспорюваного свідоцтва.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 04 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 06 липня 2017 року, позов ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Ухвали судів першої та апеляційної інстанцій обґрунтовувались тим, що позивач, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, повторно у судове засідання не з'явився. Апеляційний суд відхилив доводи заявника, що представник позивача 04 травня 2017 року брав участь у розгляді іншої справи, оскільки поважність причин неявки у судове засідання не мають значення для залишення позову без розгляду відповідно до правил частини третьої статті 169 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року).

У касаційній скарзі, поданій засобами поштового зв'язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у липні 2017 року, ОСОБА_4 просить ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 04 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 06 липня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заявник зазначає, що суди дійшли помилкового висновку про сповіщення позивача про дату та час розгляд справи, повісток про виклик до суду він не отримував. Представник позивача у судове засідання, призначене на 04 травня 2017 року, не з'явився з поважних причин, оскільки з 14:00 год. до 14:55 год. перебував у іншому судовому засіданні, про що повідомив суд першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом правил частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначено за правилами статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що справа, судові рішення в якій оскаржуються заявником, призначалася до розгляду на 21 грудня 2016 року, 24 січня 2017 року, 14 лютого 2017 року, 13 березня 2017 року, 03 квітня 2017 року та 04 травня 2017 року.

Відповідно до журналу судового засідання 13 березня 2017 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_6, за участю представників відповідачів, розгляд справи відкладено на 03 квітня 2017 року на 11:30 год, про що учасників справи повідомлено у судовому засіданні відповідним оголошення головуючого судді.

03 квітня 2017 року сторони у судове засідання не з'явились, розгляд справи відкладено на 04 травня 2017 року. Представник позивача ОСОБА_6 22 квітня 2017 року отримав повідомлення про призначення справи на 04 травня 2017 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення відправлення (а. с. 31). Конверт з повідомленням про призначення справи на 04 травня 2017 року, направлений позивачу за зазначеною ним у позовній заяві адресою, повернувся до суду без вручення адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Верховний Суд не встановив порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права. Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми процесуального права.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

За правилами пункту 3 частини першої, частини четвертої статті 169 ЦПК України 2004 року суд відкладає розгляд справи у разі першої неявки без поважних причин належним чином повідомленого позивача в судове засідання або неповідомлення ним про причини неявки, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Згідно з частиною третьої статті 169 ЦПК України 2004 року, пунктом 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до частини п'ятої статті 76 ЦПК України 2004 року вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Враховуючи наведене, судами першої та апеляційної інстанцій зроблено обґрунтовані висновки про повторну неявку позивача у судові засідання, призначені у цій справі.

Сторона позивача, будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, двічі поспіль не з'явилася у судові засідання 03 квітня 2017 року та 04 травня 2017 року, а доводи скарги про те, що позивач належним чином не повідомлявся про розгляд справи не підтвердилися матеріалами справи. Також не встановлено, що позивач подавав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Залишаючи без розгляду позов, суд першої інстанції, з чим погодився суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши положення статті 169, пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року, зробив обґрунтований висновок, що позивач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового розгляду справи, повторно не з'явився у таке судове засідання та від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, у зв'язку з чим надав правильну оцінку повторній другій поспіль неявці належним чином повідомленого позивача як зловживання ним своїми процесуальними правами. При цьому, закон надає право суду залишати позов без розгляду у випадку повторної неявки позивача в судове засідання незалежно від причин його неявки, наявності чи відсутності поважних причин для такого.

Оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги спрямовані на зміну оцінки обставин справи і висновків суду не спростовують.

З огляду на наведене, Верховний Суд визнає касаційну скаргу необґрунтованою, оскільки правильне застосовування норми права є беззаперечним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 04 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 06 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик