Справа № 663/2028/18
Провадження № 2-з/663/13/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2018 року суддя Скадовського районного суду Херсонської області Шабрацький Г.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2, про визначення місця проживання малолітньої дитини, в якому просить визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Херсон, місце проживання позивача його матері ОСОБА_1 в АДРЕСА_1.

При подачі позову до суду позивачкою подано заяву про забезпечення позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони малолітньому сину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю м. Херсон, тимчасовий виїзд за межі України, в тому числі і до тимчасово окупованих територій АР Крим, в супроводі відповідача ОСОБА_2, до ухвалення судом рішення по суті справи.

Дослідивши матеріали справи, вважаю, необхідним зазначити наступне.

За правилами ч.1 ст.153 ЦПК України суд проводить розгляд заяви про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

У своїй заяві позивачка посилається на те, що в березні 2018 року відповідач звернувся до неї з проханням надати дозвіл на виїзд разом з ним в м. Севастополь їхнього сина ОСОБА_4, як вказував з метою відпочинку. Зазначав, що це поїздка з сином лише на 1 місяць. Заявниця не заперечувала щоб син відпочив і тому 28.03.2018 року у нотаріуса оформила відповідну заяву про згоду на тимчасовий виїзд свого малолітнього сина ОСОБА_3 до тимчасово окупованої території АР Крим та за кордон.

Однак згодом від спільних знайомих в АР Крим заявниці стало відомо, що відповідач таємно від неї бажає вивезти за межі України їхнього малолітнього сина ОСОБА_4 назавжди, адже ним уже надані відповідні документи до школи в м. Севастополі, щоб син там навчався. Відповідно до підтвердження №327, копію якого заявниці переслали електронним зв'язком, підтверджується, що її син ОСОБА_3 вже зарахований до 6 класу середньої загальноосвітньої школи ім. М.О. Острянова в м. Севастополі.

Вважає, що відповідач має можливість і бажання вивезти на постійне проживання за межі України, до тимчасово окупованої території АР Крим їхнього сина ОСОБА_3, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, тому відповідно до ст.151-152 ЦПК України вважає за необхідне просити суд забезпечити позов шляхом накладення заборони виїзду нашого спільного сина ОСОБА_3 за межі України.

Відповідно до ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України передбачені види забезпечення позову, а саме: накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановлення обов'язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передача речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупинення митного оформлення товарів чи предметів; арешт морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до роз'яснень, зазначених в п.2 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про судову практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч.4 зазначеної статті.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільно-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що забезпечення позову визначається як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Так, ст.313 ЦК України передбачає, що особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

ЦПК України не має правової норми, яка б надавала суду повноваження застосувати в порядку, передбаченому статтями 151-153 цього Кодексу, тимчасове обмеження у виїзді за межі України у зв'язку з розглядом у суді цивільної справи, це ж стосується і заборони вчиняти будь-які юридичні дії відносно дитини до досягнення нею 16 річного віку, а відтак суд не вправі застосовувати такі способи забезпечення позову.

Згідно наданої копії Довідки про вчинену нотаріальну дію виданої приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу у Херсонській області Умурзаковим М.А. від 12.07.2018 №37 зі змісту якої вбачається, що відповідно до ст.8 Закону України «Про нотаріат» приватний нотаріус надає довідку щодо вчинення нотаріальної дії, а саме, посвідчення ним 28.03.2018 року за реєстровим №85 від імені позивачки заяви про згоду на тимчасовий виїзд свого малолітнього сина - ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року в місті Херсон, до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та за кордон, до Російської Федерації, з метою приватної поїздки, з 25.04.2018 року по 25.04.2019 року, у супроводі його батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N57 передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (пп.1 п.4 правил).

Суд приходить до висновку, що порядок перетинання державного кордону громадянами України визначений законодавчо. Зазначеним порядком встановлена можливість виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, не тільки за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, а й без такої згоди. Дотримання зазначеного порядку покладено, зокрема, на Державну прикордонну службу України підчас пропуску громадян через державний кордон.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст.151, 152 ,210, 293,294ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони малолітньому сину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю м. Херсон, тимчасовий виїзд за межі України, в тому числі і до тимчасово окупованих територій АР Крим, в супроводі відповідача ОСОБА_2, до ухвалення судом рішення по суті справи, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Херсонської області безпосередньо або через Скадовський районний суд Херсонської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Скадовського районного суду

Херсонської області Г.О. Шабрацький