Ухвала

Іменем України

30 липня 2018 року

м. Київ

справа № 308/8344/16-ц

провадження № 61-36992ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., ХоптиС. Ф.,

розглянув касаційну публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Апеляційного суду Закарпатської області, у складі колегії суддів: Фазикош Г. В., Собослоя Г. Г., Бисаги Т. Ю., від 15 травня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 08 червня 2006 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № МКА7АU04520025 на суму 8 204, 00 долари США для купівлі автомобіля та на суму 2 132, 40 долари США для сплати страхових платежів строком до 07 червня 2011 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № МКА7АU04520025/1 від 08 червня 2006 року, за яким останній поручився перед банком за виконання боржником зобов'язань, що випливають з умов кредитного договору. Своїх зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними грошима ОСОБА_4 належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 23 червня 2016 року у нього виникла заборгованість перед банком у розмірі 29 629, 12 доларів США, яка складається з: 3 115, 01 доларів США - борг по кредиту, 6 083, 41 долари США - борг по відсотках, 234, 74 долари США - комісія, 20 195, 96 доларів США - пеня. Оскільки банк як кредитодавець має право на власний розсуд вимагати будь-яку частину суми боргу, позивач просив стягнути із відповідачів у солідарному порядку 9 433, 16 доларів США боргу за кредитом, що у гривневому еквіваленті станом на 23 червня 2016 року становило 234 791, 35 грн, з них: 3 115, 01 доларів США - борг по кредиту, 6 083, 41 долари США - борг по відсотках, 234, 74 долари США - комісія.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, у складі головуючого судді Леміш О. М., від 25 листопада 2016 року задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 9 433, 16 долари США, що за курсом НБУ станом на 08 червня 2006 року складає 234 791, 35 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2018 року заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

25 травня 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» було подано до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2018 року.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що апеляційний суд повно і всебічно не з'ясував обставини справи та безпідставно прийняв від ОСОБА_4 заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Крім того ОСОБА_4 у суді першої інстанції таким правом не скористався.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегії суддів дійшла наступного висновку.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення у справі, вказав на пропуск позивачем строку позовної давності, що за правилами статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду з моменту скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що звернення позивача до суду з даним позовом відбулось за межами трирічного строку позовної давності. Встановивши, що кредит було надано строком до 07 червня 2011 року, у подальшому рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 березня 2012 року у рахунок погашення заборгованості за кредитом було звернуто стягнення на предмет застави, який 29 березня 2012 року ОСОБА_4 передано банку і 17 червня 2013 року було продано за ціною 27 000, 00 грн ОСОБА_6, а гроші перераховано ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок погашення боргу за кредитом, апеляційний суд обґрунтовано вказав про те, що строк позовної давності слід рахувати з 17 червня 2013 року. ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом у серпні 2016 року, тобто за межами трирічного строку позовної давності.

Позивач не мав об'єктивних перешкод для звернення з позовом до належного суду у межах трирічного строку позовної давності.

Посилання заявника на те, що заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності можливо подавати лише до винесення судом рішення, а не на стадії апеляційного перегляду є необґрунтованими.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верхового Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити, якщо суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно пункту 1 частини четвертої статті 394 ЦПК України визначено, що у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд вже викладав в своїй постанові висновок щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у відповідності з таким висновком.

Зі змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення не вбачається неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а також порушення норм процесуального права. Доводи касаційної скарги не викликають розумних сумнівів у правильності застосування судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального права та їх тлумачення судами. Застосування апеляційним судом статей 253, 256, 257, 267 ЦК України відповідає правовій позиції Великої Палати Верхового Суду, викладеній у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частиною п'ятою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. В. Білоконь

С. Ф. Хопта