Постанова

Іменем України

23 липня 2018 року

м. Київ

справа № 520/10803/14-ц

провадження № 61-21783св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 вересня 2016 року у складі судді Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та поділ майна.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2014 року у складі судді Петренка В. С. відкрито провадження у вказаній справі та призначено справу до судового розгляду.

Не погоджуючись з ухвалою районного суду, ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою наухвалу Київського районного суду м. Києва від 22 серпня 2014 року та клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_4 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2014 року залишена без руху, оскільки не сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги, не надано копій апеляційної скарги для вручення сторонам у справі та причини пропуску строку на апеляційне оскарження, зазначені ОСОБА_4 у клопотанні про поновлення строку, не можуть бути визнані поважними. Заявнику надано строк для подання до суду квитанції про сплату судового збору, копій апеляційної скарги та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням інших поважних причин пропуску строку та наданням доказів, які б підтверджували поважність причин пропуску такого строку.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 вересня 2016 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2014 року відмовлено. Справу повернуто до суду першої інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вказані ОСОБА_4 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані неповажними, інших поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали Київського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2014 року заявник не вказав.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції є незаконною, необґрунтованою й такою, що постановлена з порушенням норм процесуального законодавства. Зазначав, що ухвала апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження суперечить положенням статті 55 Конституції України про право на доступ до правосуддя та

статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд. А районним судом порушено правила територіальної підсудності.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено, що позов до Київського районного суду м. Одеси подав

ОСОБА_4, районний суд відкрив провадження у справі. ОСОБА_4 не погодився й оскаржив ухвалу районного суду з підстав порушення територіальної підсудності до апеляційного суду.

На виконання вимог ухвали Апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2016 року про залишення апеляційної скарги без руху ОСОБА_4 надав оригінал квитанції про сплату судового збору за подання апеляційної скарги та копії апеляційної скарги для вручення сторонам у справі.

Також ОСОБА_4 надав письмові пояснення щодо підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Київського районного суду м. Одеси

від 22 серпня 2014 року, в яких зазначив про те, що суд першої інстанції не повідомляв його про розгляд вказаної справи, про ухвалу районного суду про відкриття провадження та призначення справи до судового розгляду дізнався нещодавно, оскільки на його адресу надійшла судова повістка про виклик його, як сторону у справі, у судове засідання до Київського районного суду м. Одеси.

Проте, у матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідно до якого ОСОБА_4 отримав судову повістку про розгляд справи, призначений на 25 листопада 2014 року (а.с. 109 т.1).

Відповідно до журналу судового засідання від 25 листопада 2014 року зафіксовано, що представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 був присутнім у судовому засіданні та розгляд справи було відкладено для надання часу представнику позивача ознайомитись з матеріалами справи (а.с. 122-123 т.1).

Крім того, у матеріалах справи міститься розписка представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 про те, що останній ознайомлений з матеріалами справи, а відтак, представник заявника ознайомлений з тим, що провадження у вказаній цивільній справі було відкрито (а.с. 43 т. 2).

Відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив із того, що вказані ОСОБА_4 підстави для поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження були визнанні ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2016 року неповажними, оскільки заявником не було зазначено, коли саме йому стало відомо про існування ухвали Київського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2014 року про відкриття провадження у справі, а інших поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали районного суду заявник не вказав, тому на підставі частини третьої

статті 297 ЦПК України 2004 року суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Посилання касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції

статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є безпідставними, оскільки суд діяв у повній відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства України.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення.

При цьому безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Учасник процесу зобов'язаний добросовісно користуватись своїми процесуальними правами (частина третя статті 27 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі«Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року та рішення у справі «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип юридичної визначеності, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року).

Таким чином, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року).

Інші доводи касаційної скарги висновку апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В.Білоконь

Є. В. Синельников