Справа № 296/9187/13-ц
РІШЕННЯ
Іменем України

"05" лютого 2018 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого-судді Галасюка Р.А.,

секретаря Могилевець В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 327 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

19.09.2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення і встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , у своєму зверненні в обґрунтування вказала, що вона є власником ? частки вказаної квартири, власником іншої частини є відповідач, яка чинить їй перешкоди у користуванні житлом та не допускає до нього. З огляду на зазначене, просила суд зобов`язати відповідача не чинити перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення її із донькою, а також встановлення порядку користування спірною квартирою.

ОСОБА_2 у свою чергу звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила припинити право власності останньої на належну ? частку спірної квартири, визнати за нею право власності на цю частку квартири, стягнувши на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості цієї частки.

21.01.2015 року рішенням Корольовського районного суду м. Житомира, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 17 березня 2015 року, у задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено, припинено право приватної власності ОСОБА_1 на 16 частку спірної квартири, при цьому стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 56680 грн. грошової компенсації вартості цієї частки, внесених на депозитний рахунок суду та визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на вказану частку даної квартири.

27.01.2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ було скасовано рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21.01.2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 17.03.2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності і визнання права власності, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Щодо вирішення частини первісних позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21.01.2015 року та ухвала апеляційного суду Житомирської області від 17.03.2015 року залишені без змін.

Ухвалою судді від 23.03.2016 року було прийнято до провадження дану справу після її повернення до Корольовського районного суду м. Житомира в частині вирішення первісних і зустрічних вимог, у відповідності до ухвали ВССУ від 27.01.2016 року та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 17.05.2016 року ухвалою суду було призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу, провадження у справі зупинено на час її проведення. 14.11.2016 року ухвалою суду було відновлено зупинене провадження через надходження висновку будівельно-технічної експертизи № 415/11-2016.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник адвокат Шахрай В.В. в судовому засіданні на вимогах позову в частині усунення перешкод у користуванні власністю і вселення наполягали, надали пояснення, що по суті зводяться до викладеного в позовній заяві, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити, вказували, що право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено лише за умови, що така шкода не буде істотною, а відсутність іншого житла у співвласника квартири, частка якого припиняється є істотною шкодою, що завдається йому у зв`язку з таким припиненням, тому зустрічний позов вважають необґрунтованим.

Відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічними вимогами ОСОБА_2 , разом із своїм представником адвокатом Горопашиним С.С., заперечили проти позову ОСОБА_1 , пояснили, що остання перебуває у шлюбі, разом із чоловіком проживала на території Сумської і Дніпропетровської областей, вважає, що ОСОБА_1 , будучи забезпеченою житлом, маючи незначну частину спірного помешкання, вселившись хоче заволодіти усією квартирою.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

У відповідності до вимог ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.01.2016 року (т.2-а.с.49,50) при новому розгляді справи судом першої інстанції має бути з`ясовано, чи належить ОСОБА_1 право власності (інше речове право) на інше житло, окрім спірної квартири (ст. 379 ЦК України), оскільки відсутність іншого житла у співвласника квартири, частка якого припиняється на підставі ст. 365 ЦК України, є істотною шкодою, що завдається йому у зв`язку з таким припиненням права власності.

В ході перевірки даних обставин було з`ясовано наступне.

Так, заслухана в ході розгляду справи ОСОБА_2 повідомила, що ОСОБА_1 фактично намагається змінити розмір своєї частки у квартирі, отриманої у спадщину, оскільки у запереченнях зазначає, що із змісту відомостей про вартість однокімнатних квартир у м. Житомирі вбачається, що розмір запропонованої суми компенсації не дозволяє придбати окреме житло (навіть у гуртожитку). Таким чином ОСОБА_1 на її думку вважає, що вона повинна придбати їх окрему однокімнатну квартиру за власні кошти виплативши їй грошову компенсацію у розмірі вартості однокімнатної квартири за ? частку спірної квартири. Однак, вартість однокімнатних квартир у м. Житомирі, на її думку, не має значення для вирішення спору, так як його предметом є припинення права власності ОСОБА_1 на ? частку квартири, розмір якої складає всього 7,23 кв.м. загальної площі, в тому числі 4,6 кв.м. житлової, що вочевидь не відповідає розміру однокімнатної квартири, і взагалі розміру навіть меншої житлової кімнати у квартирі. При цьому, визначений експертизою № 415/11-2016 розмір грошової компенсації в сумі 80383 грн. є ринковою вартістю ? частки спірної квартири, і тому повністю нею був внесений на депозитний рахунок суду (т.2-а.с.183).

Як встановлено в ході розгляду справи, ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.04.2010 року є власником ? частини квартири АДРЕСА_1 (т.1-а.с.6). ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 06.05.2009 року належить ? частини зазначеної квартири (т.2-а.с.46). Двокімнатна квартира АДРЕСА_1 розташована на четвертому поверсі п`ятиповерхового будинку, загальною площею 43,3 кв.м, житловою - 27,9 кв.м..

Наявність у ОСОБА_1 житла знайшла своє підтвердження в ході розгляду справу наступними доказами. Так, згідно архівного витягу з рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради народних депутатів від 14.01.1988 року № 8 та додатку до нього (т.2-а.с.31,32) вбачається, що ОСОБА_3 та її дочці ОСОБА_4 надавалася квартира АДРЕСА_2 ), як членам житлово-будівельного кооперативу. З огляду на це, спростовуються посилання сторони ОСОБА_1 про те, що вказана квартира була надана тільки її матері ОСОБА_5 ..

У відповідності до вимог ст. 141 ЖК України, надання членові житлово-будівельного кооперативу квартири передбачає, що особі, прийнятій до членів житлово-будівельного кооперативу, за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім`ї, суми її пайового внеску і граничного розміру жилої площі, передбачуваного Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу. Заселення квартир у будинку житлово-будівельного кооперативу провадиться за ордерами, що видаються виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відмову у видачі ордера може бути оскаржено в судовому порядку.

За ч. 6 ст. 137 ЖК України, громадяни, яких включено до затвердженого виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів списку осіб, що вступають до організовуваного житлово-будівельного кооперативу, вважаються членами цього кооперативу з дня реєстрації статуту, а громадяни, яких прийнято до діючого житлово-будівельного кооперативу, - з дня затвердження виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів рішення загальних зборів членів кооперативу про прийом до кооперативу.

Згідно ст. 145 Житлового кодексу України члени сім`ї, які проживають разом з членом житлово-будівельного кооперативу, мають рівне з ним право користування жилим приміщенням. Такого ж право набувають особи, які вселилися в жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу як члени сім`ї, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. До членів сім`ї члена житлово-будівельного кооперативу належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з членом кооперативу не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним жилим приміщенням. У разі відсутності угоди між членом кооперативу і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені частиною п`ятою статті 144 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ордеру № 002293 від 03.02.1988 року (т.2-а.с.30) ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було надано право на зайняття двокімнатної ізольованої квартири по вищевказаній адресі. У даному помешканні ОСОБА_1 постійно проживала, що було визнано нею під час її допиту як свідка. Таким чином ОСОБА_1 має права на ? частину зазначеної квартири, яка була її постійним житлом.

У відповідності до інформації наданої Житлово-будівельним кооперативом № 2 Управління житлово-комунального господарства Житомирської міської ради (т.2-а.с.114,115) у квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_1 була зареєстрована: з 12.02.1988 року по 18.11.2005 року, із добровільним зняттям із реєстрації за власною заявою; з 18.08.2010 року ОСОБА_1 знову зареєструвалася за даною адресою вже з дитиною; з 23.11.2012 року ОСОБА_1 добровільно знялася з реєстрації за у даній квартирі за власною заявою, вказавши, що її місцем проживання з дитиною буде АДРЕСА_3 (т.2-а.с.117). За повідомленням Управління житлового господарства Житомирської міської ради від 16.04.2014 року № 2-409 (т.2-а.с.112), даний будинок АДРЕСА_4 не перебуває у комунальній власності міста, а належить громадянам на правах приватної власності. В судовому засіданні, в ході допиту ОСОБА_1 , в порядку ст. 234 ЦПК України, у якості свідка було з`ясовано, що родина останньої мала також квартиру АДРЕСА_5 . З огляду на це є підстави дійти висновку, що ОСОБА_1 протягом життя була забезпечена житлом, зокрема у кооперативній квартирі, право користування якою було закріплено за нею ст. ст. 141, 145 ЖК України, де з 2006 року мала проживати і її дитина.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 у своїх поясненнях з цього приводу вказувала, що ОСОБА_1 мала житло, але штучно погіршила свої житлові умови, знявшись із реєстрації з метою створення видимості, що вона не має де жити та вселитися у спірну квартиру. У подальшому квартира АДРЕСА_2 була документально оформлена на матір ОСОБА_1 ОСОБА_3 та відчужена, а замість неї була придбана також двокімнатна квартира АДРЕСА_6 (після 20.05.2016 р. має назву «Святослава Ріхтера»), 69 у м. Житомирі, що підтверджується інформаційною довідкою № 59212763 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (т.2-а.с.120), зокрема вказана адреса зазначається ОСОБА_1 і у її зверненнях до суду (т.2-а.с.55). Також з відповідей Житомирського міського колегіуму (колишня назва ЗОШ № 34) від 03.11.2017 року та від 22.11.2017 року (т.2-а.с.234,249) вбачається, що в документах навчального закладу домашньою адресою ОСОБА_7 дочки ОСОБА_1 зареєстровано адресу: АДРЕСА_7 , а навчається у даному навчальному закладі дочка ОСОБА_1 з 01.02.2016 року, прибувши на навчання із м. Сум. З відповіді Сумського об`єднаного міського військового комісаріату (т.2-а.с.34,35) вбачається, що чоловік ОСОБА_1 , з яким вона перебуває у зареєстрованому шлюбі проживає у АДРЕСА_8 , зазнається склад сім`ї: дружина ОСОБА_8 , 1982 р.н., дочка ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , домашньою адресою родини вказано: АДРЕСА_8 . Щодо прибуття ОСОБА_1 у м. Житомир, разом із дочкою, та їх проживання у квартирі АДРЕСА_9 , що документально оформлена на її матір, ОСОБА_2 вказує на факт придбання даної квартири за рахунок продажу попередньої квартири АДРЕСА_2 , отриману на двох, як кооперативну квартиру від « ОСОБА_10 » у 1988 році (т.2-а.с.31-32) згідно архівного витягу рішення виконавчою комітету Житомирської міської ради народних депутатів від 14.01.1988 року № 8 та додатку до нього, з яких дійсно вбачається, що квартира АДРЕСА_2 ) надавалася ОСОБА_3 та її дочці ОСОБА_11 , як членам житлово-будівельного кооперативу. При цьому, ОСОБА_2 , спираючись на представлені докази, вказує, що переїхавши у м. Житомир та проживаючи по АДРЕСА_7 , ОСОБА_1 відповідно влаштувала свою дитину на навчання у найближчий до свого місця проживання навчальний заклад Житомирський міський колегіум (колишня ЗОШ № 34). З приводу продажу квартири АДРЕСА_2 , вказує на право ОСОБА_1 на отримання вартості ? частки проданого помешкання і відповідно права на проживання у новій придбаній квартирі, де ОСОБА_1 фактично і проживає з дитиною на час розгляду справи. З огляду на це, ОСОБА_2 просила суд, твердження ОСОБА_1 з приводу відсутності у неї із дитиною місця проживання, вважати надуманими і такими, що суперечать матеріалам справи.

При вирішенні вимог ОСОБА_1 про вселення у спірне житло, судом враховується наступне.

У відповідності до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ від 27.01.2016 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21.01.2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 17.03.2015 року було скасовано частково, а саме вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою було залишено без змін.

За вимог ч.4 ст.82 УЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, у відповідності до частково залишеного без змін рішення Корольовського районного суду м. Житомира, ухваленого у даній справі 21.01.2015 року (т.1-а.с.170-172) було встановлено, що частка квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , а саме ? її частини, є незначною, неможливість виділення частки спірної квартири в натурі підтверджено висновком судової будівельно-технічної експертизи від 26.03.2014 року № 530/03.14, фактично спільне володіння і користування спірною квартирою є неможливим.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 є власником ? частини квартири АДРЕСА_1 , вона має право на користування 7,23 кв.м. загальної площі цієї квартири, в тому числі 4,6 кв.м. житлової. Задоволення позовної вимоги про вселення та виділення у користування їй та її неповнолітній дочці кімнати № 4 площею 10,7 кв.м. та залишення у спільному користуванні коридору, ванної кімнати та кухні, грубо та безповоротно порушить права та законні інтереси співвласника цієї ж квартири ОСОБА_11 та позбавить її права користування належною їй на праві приватної власності ? частини спірної квартири. Крім того, виділення ОСОБА_1 разом із її неповнолітньою донькою при вселенні житлової кімнати, площею 10,7 кв.м. також зворотно потягне за собою погіршення їх житлових умов, оскільки вони потребуватимуть постановки на облік в органах місцевого самоврядування для забезпечення їх житлом, так як житлова площа, яка припадатиме на кожну з них, становитиме всього 5,35 кв.м..

Також судом при вирішенні вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення враховується наступне. Як повідомила в ході розгляду справи співвласник спірної квартири ОСОБА_2 своєї згоди на проживання у помешканні вона ОСОБА_1 не надавала, вказує, що таке вселення грубо порушить її законні права як співвласника квартири, вважає це неприпустимим. Крім того зазначає, що на час розгляду справи ні ОСОБА_1 , ні її дочка у спірній квартирі не зареєстровані (т.2-а.с.155-157,222). Відповідно до повідомлення Житомирської міської ради від 14.01.2014 року (т.2-а.с.126) середній рівень забезпечення житловою площею громадян на території м. Житомира повинен становити 7,5 кв.м., в той же час за змістом ст. 47 ЖК України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу. При задоволенні первісних позовних вимог, дана законодавча норма не може бути дотримана відносно ОСОБА_1 та її доньки.

Крім того, судом враховується, що неможливість спільного сумісного проживання сторін у справі в спірній квартирі доводиться показами самої ОСОБА_1 , допитаної у якості свідка, де вона визнала, що між нею і ОСОБА_2 існують конфліктні відносини. Неможливість спільного проживання у даній квартирі ОСОБА_2 , серед іншого, доводить і фактом побиття її ОСОБА_1 біля спірної квартири, вказуючи на отримання в результаті цього легких тілесних ушкоджень (т.2-а.с.39-41) та реєстрації у Єдиному реєстрі досудових розслідувань з цього приводу відомостей про вчинення щодо неї кримінального правопорушення (т.2-а.с.42). Також ОСОБА_2 зазначила, що в подальшому, після її звернення у даній справі із зустрічними вимогами, вона почала отримувати погрози телефоном, після чого вимушена була звернутись до правоохоронних органів (т.2-а.с.127).

В ході розгляду справи ОСОБА_1 заперечуючи проти заявлених до неї вимог, пояснила, що має намір проживати в спірній квартирі разом з донькою, оскільки іншого житла не має, а тому припинення її права на частку в квартирі завдасть істотної шкоди її інтересам. При цьому, судом встановлено і ОСОБА_1 не заперечувалось, що в спірній квартирі вона не проживала жодного дня і на даний час у ній не зареєстрована.

Згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно частин 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 цього Кодексу право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. При цьому слід враховувати баланс інтересів всіх співвласників.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-81цс11, від 15 травня 2013 року № 6-37цс13.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною, і саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Вищевказані правові позиції в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для усіх судів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

На підтвердження виконання вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 представлено відомості з ТУ ДСА в Житомирській області за № 950/17-вих (т.2-а.с.183) про внесення нею на депозитний рахунок 80383 грн. 00 коп., що становить вартість ? частини квартири АДРЕСА_1 , яку слід стягнути на користь ОСОБА_1 ..

З матеріалів справи, а саме технічного паспорта спірної квартири (т.1-а.с.7), вбачається, що вона є двокімнатною (10,7 та 17,2 кв.м.), загальна площа квартири складає 43,4 кв.м., з яких корисна 42,5 кв.м., жила 27,9 кв.м., підсобна 14,6 кв.м..

Отже, на ? частку спірної квартири припадає розмір житлової площі, що набагато менший ніж це встановлено житловим законодавством, будівельними та санітарними нормами, зокрема ст. ст. 47, 48 ЖК України.

За таких даних, суд приходить до однозначного висновку, що частка ОСОБА_1 у праві власності на спірну квартиру є не значною.

Згідно ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Стаття 89 ЦПК України зазначає, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2).

Разом з тим, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до Висновку судової будівельно-технічної експертизи № 530/03.14 від 26.03.2014 року (т.1-а.с.90) виділити в натурі ? частину квартири АДРЕСА_1 не вбачається можливим, а ринкова вартість ? частини даної квартири, згідно висновку будівельно-технічної (оціночно-будівельної) експертизи № 415/11-2016, становить 80 383 грн. (т.2-а.с.92).

В ході розгляду справи також було встановлено, що ОСОБА_1 разом із дочкою забезпечена житлом та спільне їх проживання у спірній квартирі разом із ОСОБА_2 не можливе. Докази, які б спростовували наявність у ОСОБА_1 іншого житла в матеріалах справи відсутні.

В ст. 183 ЦК України закріплено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати ї цільового призначення.

Враховуючи, що спірне нерухоме майно є неподільним, що підтверджується вищевказаним висновком судової будівельно-технічної експертизи, суд приходить до висновку, що спільне володіння та користування сторонами спірним майном є неможливим.

Крім того, на підставі викладеного, суд приходить до переконання, що припинення права ОСОБА_1 , відповідачки за зустрічним позовом, на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди її інтересам, як співвласника майна та членам її сім`ї, і не порушить її прав.

З урахуванням встановлених обставин справи та зазначених правових норм, суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку в спільному майні з виплатою грошової компенсації та визнання права власності підлягають до задоволення.

Відповідно, у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення слід відмовити.

До висновку щодо визначення вартості частки у майні суд приходить також з врахуванням роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, який зокрема у п. 6 Постанови від 4 жовтня 1991 року № 7 (з відповідними змінами та доповненнями) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що розмір грошової компенсації при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи.

В ході розгляду справи, судом при обговоренні зі сторонами можливості мирного врегулювання спору, в тому числі і погодження вартості спірної частки квартири, встановлено неможливість досягнення такої згоди.

За приписами ч.2 ст. 43 ЦПК України суд вживав заходів для сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи: особам, які беруть участь у справі, роз`яснено їх права та обов`язки, попереджено про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема, право на призначення експертизи для встановлення дійсної вартості квартири на час розгляду справи судом. Однак, жодна із сторін не виявила бажання скористатися такими правами, пояснивши, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для ухвалення рішення у справі.

Тому, з урахуванням позиції сторін щодо заявлених спорів, суд приходить до висновку про неможливість спільного користування сторонами спірною квартирою. До того, ж припустиме вселення ОСОБА_1 разом із донькою в одну із двох житлових кімнат даної спірної квартири, за встановлених судом обставин, не узгоджується з законом і безспірно порушить житлові права обох співвласників.

Верховний Суд України у вищевказаній постанові від 15.05.2013 року в справі № 6-37цс13 висловив правову позицію про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявності будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 ч.1 ст.365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Переконливих доказів про те, що внаслідок припинення права власності на частку майна ОСОБА_1 та її доньці буде заподіяна істотна шкода, в судовому засіданні не здобуто. Розмір компенсації за відступлення частки майна не оспорювався. Напроти, судом встановлено і вище перераховано обставини, що в свою чергу, разом із компенсацією за відступлення частки спірної квартири, дозволить їй, на думку суду, покращити житлові умови, як для себе так і сім`ї.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що право власності ОСОБА_1 на ? частки квартири АДРЕСА_1 слід припинити з виплатою їй грошової компенсації, визнавши це право за ОСОБА_2 ..

За такого висновку підстав для застосування до спору вимог ст. 391 ЦК України, ст.ст. 9, 150 ЖК України, не вбачається, а тому суд вважає за необхідне в задоволенні первісного позову відмовити, за безпідставністю.

При цьому, факт реєстрації ОСОБА_1 разом із донькою з 06.04.2013 р. по 02.04.2015 р. (т.2-а.с.157) за адресою спірної квартири правового значення для вирішення спору по суті не має.

Керуючись ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 356, 358, 365 ЦК України, ст. ст. 13, 43-1, 81, 82, 89, 110, 141, 247, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності та визнання права власності задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_1 на ? частки квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за ? частини квартири АДРЕСА_1 в сумі 80 383 грн. (вісімдесят тисяч триста вісімдесят три гривні) 00 коп., яка знаходиться на депозитному рахунку суду 0277, Територіальне управління державної судової адміністрації України в Житомирській області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його оголошення в порядку ст. 354 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пп.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Корольовський районний суд м. Житомира.

Інформація щодо учасників справи:

Позивач за первісним, відповідач за зустрічним позовами: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_10 ;

Відповідач за первісним, позивач за зустрічним позовами: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_11 .

Головуючий суддя Р. А. Галасюк