Справа № 524/5314/18
Провадження № 2/524/2029/18
13.12.2018 року Автозаводський районний суд м. Кременчука у складі:
головуючого судді - Кривич Ж.О.,
секретаря судового засідання Коваль Т.М.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
У липні 2018 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1. За вказаною вище адресою також зареєстровані її онука ОСОБА_2 та правнук ОСОБА_3, які не проживають у вказаній квартирі з жовтня 2001 року. Особистих речей відповідачів у квартирі немає, відповідачі жодним чином не піклуєюся про утримання житлового приміщення, платежів не сплачують.
Позивач просить суд задовольнити позов та визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування, житловим приміщенням, а саме: квартирою № 64 по просп. Свободи, 25, в місті Кременчуці, Полтавської області.
Позивач позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, слухати без її участі.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, на адресу суду направила заяву про слухання справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог не заперечували.
Позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Керуючись ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи.
Ухвалою судді від 03.08.2018 року у справі відкрито провадження.
Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 16.09.1999 року квартира АДРЕСА_1, належить на праві власності ОСОБА_1.
За даною адресою, окрім позивача, зареєстровано також місце проживання її онуки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та правнука ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.
З жовтня 2001 року відповідачі не проживають в даній квартирі без поважних причин, не несуть інших витрат по утриманню квартири, особистих речей у помешканні не має. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації.
Факт непроживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вищевказаному помешканні з 2001 року по теперішній час підтверджується актом про не проживання ОСББ № 26 за № 22 та 23 від 18.06.2018 року.
Внаслідок реєстрації місця проживання відповідачів порушені права позивача як власниці квартири.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі рішення суду.
Статтею 41 Конституції України , статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
У відповідності до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
При цьому згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.
Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а відповідно ч. 2 ст. 405 цього Кодексу член сімї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сімї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Суд, аналізуючи отримані докази та вказані норми законодавчих актів, приходить до висновку, що відповідачі втратили право користування спірним житловим приміщенням, не проживаючи в ньому понад один рік, без поважних причин.
При цьому, суд враховує, що відповідачі, продовжуючи бути зареєстрованими у спірному житловому приміщенні, фактично чинять перешкоди власнику цього приміщення, оскільки нарахування вартості житловокомунальних послуг здійснюється з урахуванням кількості зареєстрованих осіб.
Згідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Враховуючи вище викладене, з відповідачів слід стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір в розмірі 1 409 грн. 60 коп.
Відповідно до ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 - задовольнити .
Визнати ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_2) та ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи суду не відомий, паспорт серії КО 791865, видний Автозаводським РВ КМУ ГУМВС України в Полтавській області 27.06.2009 року, адреса: АДРЕСА_3) такими, що втратили право користування, житловим приміщенням, а саме: квартирою № 64 по просп. Свободи, 25, в місті Кременчуці, Полтавської області.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_2) та ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи суду не відомий, паспорт серії КО 791865, видний Автозаводським РВ КМУ ГУМВС України в Полтавській області 27.06.2009 року, адреса: АДРЕСА_3) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_3) сплачений нею судовий збір по 704 грн. 80 коп. з кожного.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через Автозаводський районний суд м. Кременчука.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя