Ухвала

Іменем України

30 липня 2018 року

м. Київ

справа № 690/89/18

провадження № 61-36158ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), СинельниковаЄ. В., Хопти С. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у складі судді Нагірної О. Б. від 30 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Левика Я. А., Ванівського О. М., Струс Л. Б., від 07 березня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_4 на дії державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Чигер Марти Ігорівни,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Чигер Марти Ігорівни (далі - Дрогобицький МР ВДВС ГТУЮ у Львівській області).

Скарга мотивована тим, щопостанова державного виконавця Дрогобицького МР ВДВС ГТУЮ у Львівській області про відкриття виконавчого провадження від 17 серпня 2017 року є протиправною, оскільки стягувач подав заяву про примусове виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з пропуском річного строку пред'явлення виконавчого листа до виконання.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просив визнати постанову державного виконавця Дрогобицького МР ВДВС ГТУЮ у Львівській області про відкриття виконавчого провадження ВП № 54529979 від 17 серпня 2017 року протиправною та скасувати її.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 жовтня 2017 року у задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження є законними, вчиненими в межах повноважень та відповідно до вимог чинного на час відкриття виконавчого провадження Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 07 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишено без змін. Виключено з описовою частини судового рішення абзац: «Державний виконавець Чигер М. І. проти задоволення скарги заперечила через її безпідставність, вказавши, що оскаржувана постанова винесена в межах та у спосіб передбачений законом».

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_4

Також судом апеляційної інстанції зазначено, що 30 жовтня 2017 року державний виконавецьЧигер М. І. була відсутня у судовому засіданні при розгляді скарги та пояснень по суті скарги не надавала, а тому посилання суду першої інстанції в ухвалі про надання пояснень держаним виконавцем підлягають виключенню з описової частини судового рішення.

У червні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили у задоволенні його скарги, оскільки стягувач пропустив річний строк пред'явлення виконавчого листа до виконання, який закінчився 21 квітня 2017 року, однак стягувач пред'явив виконавчий лист до виконання 16 серпня 2017 року. Отже державний виконавець безпідставно відкрив виконавче провадження. Також зазначав, що суди не врахували норми Конституції України, якими закріплено презумпцію незворотності дії закону у часі.

Крім того, заявником подано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження із підстав того, що повний текст постанови Апеляційного суду Львівської області від 07 березня 2018 року він отримав 18 квітня 2018 року.

Клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню, оскільки обставини, на які посилається заявник, свідчать про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження.

Разом із цим, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 383 ЦПК України 2004 року сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до частини третьої статті 387 ЦПК України 2004 року, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

У справі, що переглядається установлено, що 17 серпня 2017 року державним виконавцем Дрогобицького МР ВДВС ГТУЮ у Львівській області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа, виданого 05 лютого 2016 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 грошових коштів у розмірі 7 735,00 грн та 318,60 грн судових витрат.

Звертаючись до суду зі скаргою на дії державного виконавця, ОСОБА_4 посилався на те, що державний виконавець безпідставно відкрив виконавче провадження, оскільки ОСОБА_6 порушив річний строк пред'явлення виконавчого листа до виконання, передбачений статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, згідно з якою виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

На час відкриття виконавчого провадження Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року втратив чинність у зв'язку з прийняттям Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року (далі - Закон), який набрав чинності 05 жовтня 2016 року.

Відповідно до статті 11 Закону строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов'язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом. Строки, встановлені цим Законом, обчислюються в робочих днях, місяцях і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Частиною другою статті 12 Закону передбачено, що строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Згідно з пунктом 5 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону виконавчі документи, видані до набрання чинності цим законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Установивши, щодо закінчення однорічного строку пред'явлення виконавчого листа до виконання (що був виданий 05 лютого 2016 року) у зв'язку із прийняттям та набрання чинності новим законом, - такий строк заявнику було продовжено до трьох років, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження є законними та вчиненими в межах повноважень та відповідно до вимог чинного на час відкриття виконавчого провадження Закону, оскільки стягувачем був пред'явлений виконавчий лист до виконання у строк, передбачений Законом.

Доводи касаційної скарги про те, що стягував пропустив річний строк пред'явлення виконавчого листа до виконання, передбаченийстаттею 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, є безпідставними, оскільки у цьому випадку застосуванню підлягають норми Закону від 02 червня 2016 року, яким передбачено трирічний строк пред'явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Також безпідставним є посилання ОСОБА_4 на те, що Закон зворотної дії в часі не має, оскільки норми Закону від 02 червня 2016 року не поширюються на правовідносини, що виникли за виконавчими провадженнями, що були розпочаті та завершені, строки пред'явлення виконавчих документів за якими завершилися до набрання ним чинності у новій редакції, однак норми такого застосовуються до правовідносин, що виникли за виконавчими провадженнями, що тривають, тобто і у випадках не завершення строків пред'явлення виконавчих документів до виконання, що має місце у цьому випадку.

Отже, суди попередніх інстанцій правильно застосували Закон, що набрав чинності та поширюється на спірні правовідносини.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо: правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування, тому наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 жовтня 2017 року та постанови Апеляційного суду Львівської області від 07 березня 2018 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 07 березня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_4 на дії державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Чигер Марти Ігорівни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта