Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 681/1616/16-ц

провадження № 61-34452св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» на ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 10 травня 2017 року у складі суддів: Ярмолюка О. І., Гринчука Р. С., Пастощука М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» (далі - ТОВ «Українська факторингова компанія») звернулося до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що відповідач ОСОБА_4, за умовами кредитного договору, укладеного 16 листопада 2006 року з Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), отримав кредит в розмірі 30 тис. грн строком до 15 листопада 2021 року зі сплатою 19% річних. У забезпечення цього договору відповідач уклав із банком договір іпотеки предметом якого є жилий будинок № АДРЕСА_1.

За договором № 114/19 від 26 травня 2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило право вимоги за вказаними договорами публічному акціонерному товариству «Вектор Банк» (далі - ПАТ «Вектор Банк»), яке в свою чергу відступило таке право позивачу.

Посилаючись на невиконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором щодо його своєчасного й повного погашення, унаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 331 176,91 грн та на те, що на підставі рішення суду за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на 53/100 частин жилого будинку № АДРЕСА_1, ТОВ «Українська факторингова компанія» просило визнати ОСОБА_5 належним іпотекодавцем, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за товариством права власності на жилий будинок № АДРЕСА_1, зняти відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою та здійснити їх примусове виселення.

Заочним рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 14 березня 2017 року у складі головуючого судді Горщар А.Г. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не дотримано порядку звернення стягнення на предмет іпотеки та невірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання за останнім права власності на предмет іпотеки не може бути вирішено у судовому порядку, оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 10 травня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Українська факторингова компанія» відхилено, заочне рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 14 березня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У червні 2017 року ТОВ «Українська факторингова компанія» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу апеляційного суду скасувати, і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що нормами чинного законодавства не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього на підставі рішення суду. Крім того, на теперішній час предмет іпотеки є об'єктом спільної часткової власності відповідачів, й відповідно не відповідає предмету іпотеки, переданому у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу № 681/1616/16-ц за позовом ТОВ «Українська факторингова компанія» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення 04 червня 2018 року передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Установлено, що 16 листопада 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», і ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 014/2200/74/1809, за умовами якого банк надав відповідачу кредит на придбання житла у розмірі 30 тис. грн строком до 15 листопада 2021 року зі сплатою 19 % річних.

У забезпечення цього договору, того ж дня між банком та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, предметом якого є жилий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 24 травня 2011 року в порядку поділу між відповідачами жилого будинку, що є предметом іпотеки, виділено в натурі ОСОБА_4 47/100 частин вказаного будинку, а ОСОБА_5 - 53/100 частини будинку.

Згідно договору № 114/19, укладеним 26 травня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк», ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» передало останньому за плату своє право грошової вимоги до ОСОБА_4 за кредитним договором № 014/2200/74/1809 від 16 листопада 2006 року. У той же день ПАТ «Вектор Банк» за договором відступлення права вимоги № 2 відступило таке право ТОВ «Українська факторингова компанія»

На підставі нотаріально посвідченого договору від 27 травня 2016 року, ТОВ «Українська факторингова компанія» набуло право вимоги за договором іпотеки, укладеного 16 листопада 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_4

Відповідно до наданих позивачем розрахунків, ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредитних коштів не виконує, унаслідок чого станом на 27 травня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 331 176,91 грн, з яких 26 855,56 грн - сума неповернутого кредиту, 32 902,40 грн сума несплачених процентів та 271 418 ,95 грн - пеня.

У рахунок погашення вказаної заборгованості, ТОВ «Українська факторингова компанія» просило звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за товариством права власності на жилий будинок АДРЕСА_1.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексусторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Таким чином, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, набутого у позасудовому порядку.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку»можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК Україниу контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку»суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Зазначений правовий висновок щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Відповідно до пункту 5.4 іпотечного договору від 16 листопада 2006 року звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Підпунктами 5.5, 5.5.1 вказаного договору іпотеки передбачено, що у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов'язання за цим або кредитним договором у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки. Цей договір є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого іпотекодержатель на власний розсуд може згідно статті 37 Закону України «Про іпотеку» набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань іпотекодавця за кредитним договором. У такому випадку цей договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Установивши, що сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ТОВ «Українська факторингова компанія», оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Також, є правильними висновки суд першої інстанції про те, що в силу вимог статті 23 Закону України «Про іпотеку» до ОСОБА_5 з переходом права власності (виділ в натурі) на частину предмета іпотеки, набула статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором, додатково визнання її іпотекодпавцем в судовому порядку не вимагається. Вимоги про виселення відповідачів з жилого будинку та зняття їх з реєстрації, є похідними від вказаних вимог й відповідно задоволенню не підлягають.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції обґрунтованого погодився з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову

Доводи касаційної скарги позивача наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним право власності на це майно за рішенням суду спростовуються аналізом наведених вище норм матеріального права, й не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04)

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик