Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 345/2038/16-ц

провадження № 61-13044св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2017 року у складі суддів: Василишин Л. В., Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, в якому відповідно до положень статті 625 ЦК України просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку інфляційні втрати в сумі 400,00 грн та 3 % річних в сумі 93,84 грн за період з 01 січня 2014 року по 31 березня 2014 року, а також 551,20 грн судового збору і 3 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 серпня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 в солідарному порядку на користь ОСОБА_4 493,84 грн матеріальної шкоди за порушення грошового зобов'язання.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 по 137,8 грн сплаченого судового збору.

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у вказаній справі, посилаючись на те, що при ухваленні рішення від 11 серпня 2016 року Калуський міськрайонний суд не вирішив питання про відшкодування витрат на правову допомогу.

Додатковим рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2017 року заяву ОСОБА_4 частково задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з Концевич Я. І., Концевича В. М., Концевича Л. М., Концевича Р. М. на користь Бака А. С. 580,00 грн витрат на правову допомогу.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до положень статті 220 ЦПК України 2004 року витрати за надання правової допомоги підлягають стягненню з відповідачів в солідарному порядку частково в сумі 580,00 грн, тобто за одну годину роботи, оскільки справа про стягнення інфляційних втрат не є складною та правова допомога полягала тільки в написанні позовної заяви.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2017 року додаткове рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2017 року скасовано.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що на підтвердження факту оплати послуг ОСОБА_9, ОСОБА_4 надав не оригінал, а копію квитанції до прибуткового касового ордера від 06 травня 2016 року № 11 на суму 3 000,00 грн, яка крім того за формою і змістом не відповідає Додатку 2 до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою НБУ від 29 квітня 2009 року № 252 (далі - Положення).

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального права,та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ним до позовної заяви додано всі визначені чинним законодавством документи, що підтверджують надання йому ОСОБА_9 правової допомоги. Апеляційний суд, скасовуючи додаткове рішення, безпідставно послався на те, що до матеріалів справи позивачем не додано оригіналу прибуткового ордера, який підтверджує оплату послуг за надання правової допомоги, оскільки в судовому засіданні ним було надано оригінал зазначеного документу та судом була перевірена його відповідність копії, яка є в матеріалах справи. Також апеляційним судом необґрунтовано визнано прибутковий ордер таким, що не відповідає Положенню, оскільки особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність, може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ, який підтверджує факт наданої послуги або виконаної роботи.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_5 зазначала, що у 2008 році ОСОБА_9 припинила свою діяльність як ФОП та виїхала за кордон, а позивач без її згоди та відома використовує її печатку.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

13 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, оскільки зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 04 травня 2016 року між приватним підприємцем ОСОБА_9 та ОСОБА_4 укладено договір про надання юридичної, правової та консультативної допомоги (а .с. 9-10).

Матеріали справи також містять акт виконаних робіт від 06 травня 2016 року, та копію диплома ОСОБА_9 про повну вищу юридичну освіту (а. с. 29).

Згідно з розрахунком суми гонорару за надання правової допомоги ОСОБА_9 витратила 6 год. на надання юридичної допомоги ОСОБА_4 на виконання вищевказаного договору. З урахуванням розміру мінімальної заробітної плати станом на травень 2016 року, вартість наданих послуг становить 3 000,00 грн (а. с. 12).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 06 травня 2016 року № 11 ОСОБА_4 за надання юридичної допомоги у справі за його позовом до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди сплачено 3 000,00 грн (а. с. 14).

У рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

За правилами частини першої, пункту 2 частини третьої статті 79 ЦПК України 2004 року судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 84 ЦПК України 2004 року витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

У статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», який був чинним на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, зазначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно з частиною першою статті 88 ЦПК України 2004 року стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підтвердження понесення стороною витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Як убачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження витрат на правову допомогу було додано договір про надання юридичної, правової та консультативної допомоги від 04 травня 2016 року з приватним підприємцем ОСОБА_9, акт виконаних робіт від 06 травня 2016 року, копію диплома ОСОБА_9 про повну вищу юридичну освіту, розрахунок суми гонорару за надання правової допомоги, копію квитанції до прибуткового касового ордера від 06 травня 2016 року № 11 (а. с. 9-14).

Апеляційний суд, посилаючись на Положення, відповідно до якого про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами засвідчує відривна частина прибуткового касового ордеру, що завіряється підписом головного бухгалтера, касира та печаткою - видається особі, що внесла готівкові кошти; основна частина прибуткового касового ордеру - без відривної частини - з підписами касира та головного бухгалтера є первинним документом, що свідчить про факт здійснення господарської операції на підприємстві, тобто про надходження готівкових коштів, дійшов висновку, що поданий позивачем прибутковий касовий ордер від 06 травня 2016 року № 11 за формою і змістом не відповідає Додатку 2 до цього Положення.

Проте, відповідно до пункту 3.3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою НБУ від 15 грудня 2004 № 637 (в редакції, чинній на час видачі прибуткового касового ордера від 06 травня 2016 року № 11) приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами (додаток 2), підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства.

Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником.

Суд апеляційної інстанції наведених норм Положення не врахував та дійшов помилкового висновку, що прибутковий касовий ордер від 06 травня 2016 року № 11 за формою і змістом не відповідає Додатку 2 до Положення.

Разом із цим суд першої інстанції, врахувавши наведені норми матеріального і процесуального права, та надавши оцінку наданим позивачем доказам відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення в солідарному порядку з відповідачів на користь позивача 580,00 грн витрат на правову допомогу.

Крім того, відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_9 внесено 14 лютого 2018 року, тому доводи заперечення є безпідставними.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частковоі залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а додаткове рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2017 року скасувати, додаткове рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик