Ухвала

12 липня 2018 року

м. Київ

справа № 569/7768/17

провадження № 61-38639ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 6 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Рівненської області від 15 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів і додаткових витрат на дитину,

ВСТАНОВИВ:

15 червня 2018 року подана касаційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 6 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Рівненської області від 15 травня 2018 року.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1, у якому просила стягнути з відповідача аліменти на дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 2 500 гривень щомісячно, починаючи від дня подання позову і до її повноліття, а також додаткові витрати на дитину у розмірі 27 226,30 гривень, посилаючись на те, що їх спільна з відповідачем дочка, яка є інвалідом з дитинства,постійно проживає з нею і знаходяться на її утриманні, а згоди з відповідачем щодо добровільної участі в матеріальному забезпеченні дитини, в тому числі щодо відшкодування половини додаткових витратах, не досягнуто.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 6 грудня 2017 рокупозовні вимоги задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у розмірі 1 500 гривень щомісячно, починаючи від дня подання позову - 22 травня 2017 року і до повноліття дитини. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 27 226,30 гривень. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою апеляційного суду Рівненської області від 15 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 6 грудня 2017 року - без змін.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керувався статтями 180, 181, 182, 184, 185 СК України, положеннями Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, Законом України «Про охорону дитинства», зазначаючи, що відповідач як батько має рівний з матір'ю дитини обов'язок щодо її утримання, зокрема і щодо участі в додаткових витратах на дитину.

Визначаючи розмір аліментів, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_1 є працездатною особою і має постійну роботу, а тому повинен приймати участь у матеріальному забезпеченні дочки, яка хворіє на дитячий церебральний параліч і є інвалідом з дитинства, а розмір такої участі повинен бути достатнім для забезпечення дитині рівня життя, достатнього для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною шостою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини дев'ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року становить 1 762 гривні.

Предметом спору в даній справі є стягнення аліментів на малолітню дитину у розмірі 2 500 гривень щомісячно і додаткових витрат на дитину у розмірі 27 226,30 гривень.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, а у позовах про стягнення аліментів - сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців.

У даній справі ціна позову становить 42 226,30 гривень, яка станом на 1 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762*100=176 200 гривень), тому, відповідно до статті 19 ЦПК України, справа є малозначною.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої або апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять обґрунтувань випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року.

Оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення, прийняті у малозначній справі, і наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, ним не обґрунтовано, а судом не встановлено, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 6 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Рівненської області від 15 травня 2018 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Карпенко