22-ц/812/330/18Справа № 488/2693/18
Провадження № 22-ц/812/330/18

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 листопада 2018 року м. Миколаїв
Судова колегія судової палати з цивільних справ Миколаївського апеляційного суду в складі :
головуючого судді: Бондаренко Т.З.,
суддів: Самчишиної Н.В., Темнікової В.І.,
із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,
розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою
на ухвалу судді Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2018 року, постановлену під головуванням судді Чернявської Я.А. в приміщенні того ж суду, за заявою
про забезпечення його позову до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за договором позики, -
В С Т А Н О В И Л А :
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
11 жовтня 2018 року позивач подав до суду заяву про забезпечення його позову шляхом заборони відповідачці та іншим особам укладати будь-які види угод, пов`язані з відчуженням нерухомого майна на квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову у даній справі.
Не погоджуючись з зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову, посилаючись на її незаконність.
Вказував, що відмова у забезпеченні позову може зробити неможливим виконання рішення суду у цій справі.
Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість постановленої у справі ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.367 суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, районний суд виходив з того, що предметом спору є стягнення грошових коштів, а спосіб у який заявник просить забезпечити позов, спрямований на забезпечення вимог, які по справі не заявлені.
Проте, з таким висновком суду не можна погодитись, оскільки він не ґрунтується на процесуальному законі.
Як убачається з виділених матеріалів справи, 21 червня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 368 999 грн. 77 коп., який оформлений у вигляді письмової розписки виданої відповідачкою.
11 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом заборони відповідачці та іншим особам укладати будь-які види угод, пов`язані з відчуженням нерухомого майна-квартири АДРЕСА_1 . В заяві вказував, що незабезпечення позову може утруднити виконання рішення у даній справі.
Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено забезпечення позову шляхом накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.
З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.
Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Відповідно до роз`яснень п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Так, із змісту позовної заяви вбачається, що між сторонами дійсно виник спір щодо повернення грошового боргу за договором займу, на підставі виданої боржником розписки, таким чином, спір є реальним і носить майновий характер, розмір позовних вимог має значний обсяг.
Враховуючи майновий характер позову, такий позов підлягає майновому забезпеченню. При цьому, суд безпідставно вважав, що забезпечення в даному випадку не може бути за рахунок іншого майна ніж грошові кошти. Оскільки, грошові кошти є річчю, віднесеною до предмету матеріального світу, а тому є майном у розумінні ст. 190 ЦК України.
Також суд в оскаржуваній ухвалі послався на положення ч. 3 ст. 150 ЦПК України, якою встановлено обов`язок додержання співмірності із заявленими позивачем вимогами.
Проте, судом не наведено доводів, чому спосіб забезпечення позову заявлений позивачем не є співмірним та не визначив спосіб, який відповідає вказаній вимозі.
Суд послався і на необхідність врахування інтересів не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням заходів забезпечення позову. При цьому, в ухвалі не зазначено в чому саме полягає порушення інтересів інших осіб, і яких саме.
Відповідно до частини першої статті 159 ЦПК України, особи чиї права та охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, мають право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживались.
До того ж, відповідно до статті 158 ЦПК України учасник справи наділений правом подати клопотання про скасування заходів забезпечення позову.
З аналізу вказаних норм вбачається, що вони направлені саме на захист прав інших учасників справи, проте, суд не звернув на вказане уваги.
Відповідно до положень ч. 5, 6 ст. 153 ЦПК України, суд залежно від обставин справи може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.
Враховуючи наведене, а також те, що в матеріалах справи відсутня вартість належної відповідачці частини квартири та її розмір, що унеможливлює застосування принципу співмірності та визначення частини майна, власником якого є відповідачка, а також виходячи із необхідності вжиття ефективного судового способу захисту, можливо порушених прав та інтересів позивача, колегія суддів не вбачає перешкод, встановлених законом, для вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу шляхом накладення арешту на майно належне відповідачці та заборони його відчуження.
Саме такий вид заходу забезпечення заявленого позову є співмірним із заявленими позовними вимогами та прямо передбачений п. 6 ч. 1ст. 150 ЦПК України, тому колегія приходить до висновку, що вимога про забезпечення ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
Колегія суддів вважає, що вирішуючи питання по заяві про забезпечення позову, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були заявником під час розгляду заяви, у достатньо повному обсязі не з`ясував права і обов`язки сторін, обставини справи, не перевірив доводи сторін та не дав їм належну правову оцінку.
Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю ачбо частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі наведеного вище колегія суддів приходить до висновку про можливість задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, як такої що постановлена з порушенням норм процесуального закону, та винесення постанови про накладення арешту на майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_2 та заборонити його відчуження, в межах заявленої суми позовних вимог, яка становить 368 999 грн. 77 коп., задовольнивши частково заяву ОСОБА_1 .
При цьому конкретне майно, на яке накладається арешт підлягає визначенню при виконанні даної ухвали.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2018 року скасувати, у справі постановити нову ухвалу.
Заяву ОСОБА_1 про застосування заходів забезпечення позову задовольнити частково.
Накласти арешт на майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_2 та заборонити його відчуження, в межах заявленої суми позовних вимог, яка становить 368 999 грн. 77 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови, а саме 3 грудня 2018 року.
Судді: Т. З. Бондаренко
Н.В.Самчишина
В.І. Темнікова