Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 496/2508/16-ц

провадження № 61-20513св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз», ОСОБА_4,

третя особа - Хлібодарська селищна рада Біляївського району Одеської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03 квітня 2017 року у складі судді Трушиної О. І. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року у складі колегії суддів: Черевка П. М., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Одеського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів філії «Управління магістральних газопроводів «Прикарпаттрансгаз» Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз», третя особа - Хлібодарська селищна рада Біляївського району Одеської області, про визнання права користування житловим приміщенням та зобов'язання укласти договір найму.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що він на підставі наказу від 13 січня 2003 року № 03н прийнятий на роботу оператором ГРС до Одеського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів філії «Управління магістральних газопроводів «Прикарпаттрансгаз», де працює і до теперішнього часу.

На підстав наказу відповідача від 21 березня 2005 року № 10-н він заселений до квартири АДРЕСА_1, власником якого є ПАТ «Укртрансгаз», а балансоутримувачем - Одеське лінійне виробниче управління магістральних газопроводів.

При вирішенні питання щодо заселення його до квартири керівництво запевнило, що договір найму жилого приміщення буде укладений згодом, але станом на теперішній час він так і не укладений.

15 грудня 2005 року відповідач подав начальнику Біляївського РВ ГУМВС України в Одеській області клопотання щодо його реєстрації за зазначеною адресою. На підставі його заяви і клопотання від 21 грудня 2005 року проведена реєстрація його місця проживання за цією адресою. У вказаній квартирі він проживає з 21 березня 2005 року до теперішнього часу. За час проживання у квартирі він одружився, а у 2011 році у нього народилася дитина.

Іншого житла він та члени його сім`ї не мають, протягом всього часу проживання у квартирі він сплачує кошти за надані комунальні послуги, неодноразово власними силами та за власні кошти проводив косметичний ремонт приміщень, проводив підключення інтернет-провайдера, сплачує за надання послуг із кабельного телебачення. Фактично відповідач передав йому в користування вказану квартиру, він вступив у договірні відносини з ним, але письмовий договір найму так і не укладений, хоча цей договір виконується, оскільки відповідач надає йому відповідні послуги, а він сплачує за них. Вважає, що його права порушені.

Враховуючи наведене, ОСОБА_3 просив визнати за ним право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, а також зобов'язати Одеське лінійне виробниче управління магістральних газопроводів філії «Управління магістральних газопроводів «Прикарпаттрансгаз» Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» укласти із ним безстроковий договір найму зазначеного житлового приміщення, на умовах, передбачених Типовим договором.

У липні 2016 року до Біляївського районного суду Одеської області подана позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Хлібодарська селищна рада, Одеське лінійне виробниче управління магістральних газопроводів філії «Управління магістральних газопроводів «Прикарпаттрансгаз» Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначив, що 29 червня 2016 року між ним та відповідачем укладений договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1, проте він та члени його родини не можуть вселитися до зазначеної квартири, оскільки в ній без будь-яких на те правових підстав проживає ОСОБА_3 та відмовляється виселятися.

Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просив зобов'язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, виселити останнього із квартири без надання іншого житлового приміщення та зняти його з реєстрації.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 14 грудня 2016 року зазначені цивільні справи об'єднані в одне провадження.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 03 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_4 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_4 перешкоди у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_3 із зазначеної квартири. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 та часткове задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не набув права користування спірною квартирою, тобто проживає в ній без достатніх на це правових підстав, чим чинить перешкоди ОСОБА_4, з яким укладений договір найму зазначеної квартири, на проживання в ній.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 проживає у спірній квартирі без достатніх правових підстав, оскільки відсутні докази на підтвердження правомірності його вселення до неї, тобто він є таким, що самоправно зайняв житлове приміщення, а тому підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення.

У серпні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що судами порушені правила об'єднання справ в одне провадження, судами не прийнято до уваги докази, що спростовують твердження про самоправність вселення ОСОБА_6 до спірної квартири, крім того, ОСОБА_4 є неналежним позивачем, оскільки не має права власності на спірну службову квартиру, до квартири не вселявся, не надав доказів чинення йому перешкод у цьому, у нього не виникло право користування, яке він вважає порушеним.

Судами не враховано службовий статус житла, що суттєво вплинуло на розгляд справи, оскільки застосовані норми матеріального права, які не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли між сторонами. Власник службового приміщення жодного разу не порушив питання про виселення ОСОБА_3 та членів його сім'ї із спірного приміщення, представник відповідача в судовому засіданні не заперечував, що ОСОБА_3 з їхньої згоди заселений до квартири. Тобто судами не встановлено всіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито провадження у зазначеній цивільній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_3 на підставі наказу відповідача від 13 січня 2003 року № 03н прийнятий на роботу оператором ГРС до Одеського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів філії «Управління магістральних газопроводів «Прикарпаттрансгаз», де працює і до теперішнього часу.

На підстав наказу відповідача від 21 березня 2005 року № 10-н позивач заселений до квартири АДРЕСА_1, власником якого є ПАТ «Укртрансгаз», а балансоутримувачем - Одеське лінійне виробниче управління магістральних газопроводів.

Листом Одеського лінійно-виробничого управління магістральних газопроводів Філії «Управління магістральних газопроводів «Прикарпаттрансгаз» НАК «Нафтогаз України» від 15 грудня 2005 року № 03-2633, адресованим начальнику Біляївського РВ, Одеське лінійне виробниче управління магістральних газопроводів просило прописати працівника ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1, в яку він заселений.

15 січня 2008 року ОСОБА_3 звернувся до Одеського лінійно-виробничого управління магістральних газопроводів із заявою про постановку його на квартирний облік, оскільки фактично він проживає у гуртожитку.

Рішенням профспілкового комітету Одеського лінійно-виробничого управління магістральних газопроводів від 18 січня 2008 року ОСОБА_3 вирішено поставити на квартирний облік у зв'язку з відсутністю мінімального розміру жилої площі і проживанням останнього у службовому приміщенні.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 29 квітня 2004 року житловий будинок № 43 по вул. Тираспільське шосе в смт Хлібодарське Біляївського району Одеської області належить ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» на праві державної власності. Згідно із рішенням засновника ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» ліквідовано, а правонаступником всіх прав та обов'язків стало ПАТ «Укртрансгаз», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Тобто власником квартири є ПАТ «Укртансгаз».

Рішенням Виконавчого комітету Хлібодарської селищної ради Біляївського району Одеської області від 16 червня 2016 року № 54 затверджено список працівників Одеського лінійно-виробничого управління магістральних газопроводів, які перебувають на квартирному обліку. Першим у черзі є ОСОБА_4, ОСОБА_3 - третім.

22 червня 2016 року на спільному засіданні адміністрації, профспілкового комітету та трудового колективу Одеського лінійно-виробничого управління магістральних газопроводів вирішено виділити ОСОБА_4 із сім`єю чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Зазначене рішення ніким не оскаржено.

Наказом начальника Одеського лінійно-виробничого управління магістральних газопроводів ПАТ «Укртрансгаз» від 24 червня 2016 року № 613 «Про передачу в найм житлової квартири» вирішено надати ОСОБА_4 та членам його родини для проживання квартиру АДРЕСА_1, а також дозволено вселитися до квартири з 29 червня 2016 року, але не раніше підписання договору найму.

29 червня 2016 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Укртрансгаз» в особі начальника Одеського лінійно-виробничого управління магістральних газопроводів укладений договір найму вказаної квартири.

Листом Одеського лінійно-виробничого управління магістральних газопроводів ПАТ «Укртрансгаз» від 29 червня 2016 року № 9528/06-03, ОСОБА_4 разом із сім`єю наданий дозвіл на реєстрацію в зазначеній квартирі.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушення, невизнання або оспорювання житлового права особи є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, ОСОБА_3 посилався на не укладання із ним договору найму жилого приміщення, в якому він проживає, чим порушені його житлові права.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судами встановлено, що позивач не звертався до відповідача із пропозицією укласти договір найму квартири.

Враховуючи наведене, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що докази, надані позивачем на підтвердження заявлених ним позовних вимог, не підтверджені, ним не доведено порушення відповідачем його прав.

При цьому Верховний Суд зазначає, що при вирішенні вимог про захист порушених прав у такий спосіб, як зобов'язання в судовому порядку укласти договір, необхідно виходити з того, що згідно з частиною першою статті 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, двосторонній правочин є поєднанням волі та волевиявлення його сторін. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної спільної мети.

Цивільним законодавством закріплено загальний принцип свободи договору (статті 3, 627 ЦК), який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору та самостійно визначають розмір плати і порядок розрахунків.

Стаття 16 ЦК України не встановлює такого способу захисту цивільного права чи інтересу як зобов'язання укладення договору. Можливість вимагати укладення договорів у судовому порядку законодавчо закріплюється лише в зобов'язаннях по укладенню господарських договорів, а також в інших випадках, передбачених в законі. Для захисту прав осіб у зобов'язаннях цивільне законодавство України передбачає переважно такий спосіб захисту, як відшкодування збитків, і прямо не закріплює права суб'єктів такого зобов'язання вимагати укладення договору в судовому порядку.

Переглядаючи рішення суду апеляційної інстанції в іншій частині, а саме вирішення зустрічних вимог ОСОБА_4, Верховний Суд не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 з огляду на наступне.

Звертаючись до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою № 4 по вул. Тираспільське шосе, 43 у смт Хлібодарське Біляївського району Одеської області шляхом виселення із неї, ОСОБА_4 посилався на укладений між ним та ПАТ «Укртрансгаз» в особі начальника Одеського лінійно-виробничого управління магістральних газопроводів договір найму цієї квартири та створення ОСОБА_3 йому перешкод у користуванні нею.

Аналіз змісту позову про усунення перешкод шляхом виселення свідчить, що він заявлений на підставі частини третьої статті 116 ЖК Української РСР.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов'язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частинами першою та другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Як встановлено судами, житловий будинок № 43 по вул. Тираспільське шосе у смт Хлібодарське Біляївського району Одеської області належить ПАТ «Укртрансгаз» на праві державної власності.

При цьому ПАТ «Укртрансгаз», як власник спірного житлового приміщення, не зверталося до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається у письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого виданого ордер.

Договір найму жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1, що укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «Укртрансгаз» в особі начальника Одеського лінійно-виробничого управління магістральних газопроводів, не є самостійною підставою набуття ОСОБА_4 права користування спірним житловим приміщенням та вселення до нього.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Визначальним критерієм для застосування статті 391 ЦК України є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України), зокрема, й титульне володіння виникає на договірних засадах.

Встановленні судами обставини свідчать про те, що між ОСОБА_4 та ПАТ «Укртрансгаз» існують договірні зобов'язання щодо користування спірною квартирою.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але породжують цивільні права та обов'язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб'єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб'єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов'язань).

Очевидно, що якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов'язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав.

З урахуванням того, що ПАТ «Укртрансгаз» уклало договір з ОСОБА_4 щодо користування спірною квартирою, яка за обставинами справи не є вільною, власник майна до позивача ОСОБА_3 з вимогами про її звільнення не звертався, отже інтерес ОСОБА_4 не підлягає захисту із застосуванням речово-правового механізму звільнення майна (виселення позивача).

Позивач, який користується квартирою з 2005 року, не порушував та не міг порушити права відповідача ОСОБА_4, які у останнього виникли на підставі договору, укладеного із ПАТ «Укртрансгаз» 29 червня 2016 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод для користування квартирою та виселення не ґрунтуються на вимогах закону, а отже є безпідставними.

Вищевикладене свідчить про те, що суди попередніх інстанції, задовольняючи вимоги ОСОБА_4, неправильно застосували норми матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03 квітня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Хлібодарська селищна рада Біляївського району Одеської області, Одеське лінійне виробниче управління магістральних газопроводів філії «Управління магістральних газопроводів «Прикарпаттрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз», про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення судів підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Хлібодарська селищна рада Біляївського району Одеської області, Одеське лінійне виробниче управління магістральних газопроводів філії «Управління магістральних газопроводів «Прикарпаттрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз», про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 відмовити.

В іншій частині рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик