Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 369/8993/15-ц

провадження № 61-33520св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Кристалбанк»,

представники позивача: Гарвасюк Віталій Юрійович, Єпікова Світлана Валеріївна, ГапановичСергій Вадимович,

відповідач - ОСОБА_7,

представники відповідача: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «ВВС-Факторинг», товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Смарт Груп», публічне акціонерне товариство «Терра Банк», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Музичук Леся Василівна,

представники товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Смарт Груп»: Авласенко ЮліяАнатоліївна, Оліфір Костянтин Миколайович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Кристалбанк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2016 року в складі судді Пінкевич Н. С. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2017 року в складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Олійника В. І., Лівінського С. В.,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Кристалбанк» (далі -

ПАТ «Кристалбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «ВВС-Факторинг», (далі - ТОВ «ВВС-Факторинг») товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія СмартГруп» (далі - ТОВ «ФК Смарт Груп»), публічне акціонерне товариство «Терра Банк» (далі - ПАТ «Терра Банк»), Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про звернення стягнення на майно.

Позовна заява мотивована тим, що 27 грудня 2013 року був укладений договір про іпотечний кредит № 203-Ф/13/08, за яким ОСОБА_7 отримала кредит у розмірі 346 248,00 грн з кінцевим терміном повернення 27 грудня 2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25 % річних, а також комісійну винагороду, інші платежі та неустойку в порядку, в строки на умовах визначених кредитним договором, а також інші зобов'язання, передбаченні умовами кредитного договору. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_7 було укладено іпотечний договір № 203-І/13/08 із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2013 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А. В, зареєстровано в реєстрі за № 3980. Предметом іпотеки за іпотечним договором є: майнові права на квартиру АДРЕСА_1. 06 листопада 2014 року ОСОБА_7 було зареєстровано право власності на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності від 02 грудня 2014 року НОМЕР_1, а саме на квартиру АДРЕСА_1. Проте, після проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_7 не повідомила про це банк, чим порушила вимоги іпотечного договору. У порушення норм закону та умов договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконала, а саме не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки, у зв'язку з чим ОСОБА_7 станом на серпень 2015 року має заборгованість 424 262,00 грн, яка складається з строкової заборгованості за кредитом 267 080,16 грн, простроченої заборгованості за кредитом -

52 086,59 грн, процентів нарахованих за користування кредитом - 133,90 грн, прострочених процентів за користування кредитом - 53 422,45 грн, пені за несвоєчасну сплату процентів 13 680,99 грн, пені за несвоєчасне погашення кредиту - 12 703, 34 грн, 3 % річних та втрати від інфляції в зв'язку з несвоєчасною сплатою процентів - 12 883,76 грн, 3 % річних та втрати від інфляції у зв'язку з несвоєчасним погашенням кредиту - 11 592,80 грн.

З урахуванням викладеного, ПАТ «Кристалбанк» просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 27 грудня 2013 року

№ 203-І/13/08, а саме на квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Кристалбанк»; судові витрати стягнути з відповідача.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 15 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2017 року, в задоволенні позову

ПАТ «Кристалбанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що у відповідача відсутня заборгованість по іпотечному кредиту, що в свою чергу унеможливлює настання наслідків передбачених пунктом 6.1. іпотечного договору. Крім того, як у статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і у договорі іпотеки, укладеному між сторонами, зазначено, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом.

У березні 2017 року ПАТ «Кристалбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій з урахуванням доповнень до касаційної скарги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитором за кредитним договором по відношенню до ОСОБА_7 є ПАТ «Кристалбанк», тому що під час перевірки було виявлено, що договір про відступлення права вимоги від 30 липня

2014 року, укладений між ПАТ «Терра Банк» та ТОВ «ВВС-Факторинг» є нікчемним в силу пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вказані обставини підтверджуються актом № 2 від 15 вересня 2014 року та розпорядженням № 22 від 15 вересня 2014 року, ці документи, у порушення вимог статей 213, 214 ЦКП України, суди не дослідили та правової оцінки не надали.

У серпні 2017 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судами неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із статтею 33 Закону «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із статтею 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до статті 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, провадження № 14-38цс18.

Відмовляючи у задоволені позову ПАТ «Кристалбанк», суди дійшли правильного висновку про те, що умовами договору іпотеки передбачено позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, що відповідає положенню статті 328 ЦК України відповідно до частини першої якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Посилання ПАТ «Кристалбанк» на те, що кредитором за кредитним договором по відношенню до ОСОБА_7 за вищевказаним договором є ПАТ «Кристалбанк» є необґрунтованим з огляду на те, що відповідно до договору про відступлення права вимоги від 30 липня 2014 року (який не визнано недійсним чи нікчемним), укладеного між ТОВ «ВВС-Факторинг» та ПАТ «Терра Банк», договору ПАТ «Терра банк» відступило ТОВ «ВВС-Факторинг» в тому числі право вимоги за кредитним договором, а саме договором про іпотечний кредит від 27 грудня 2013 року, укладеним між ПАТ «Терра Банк» та ОСОБА_7

Твердження ПАТ «Кристалбанк» про те, що цей договір про відступлення права вимоги є нікчемним на підставі пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» спростовується матеріалами справи відповідно до яких на момент підписання договору

ПАТ «Терра Банк» не було віднесено до категорії неплатоспроможних, оскільки така постанова була прийнята Правлінням Національного банку України лише

21 серпня 2014 року.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не було досліджено акт № 2

від 15 вересня 2014 року про проведення перевірки правочинів та розпорядження № 22 від 15 вересня 2014 року спростовуються матеріалами справи та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, і на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Кристалбанк» залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська