АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 525/238/17 Номер провадження 22-ц/786/1581/18Головуючий у 1-й інстанції Ячало Ю. І. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді: Одринської Т.В.

суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.

за участю секретаря: Коротун І.В.

розглянувши в порядку спрощеного провадження матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист гідності, честі, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_5

на рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 16 березня 2018 року

В С Т А Н О В И Л А :

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, в якому просили визнати наклепом, недостовірними та такими, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію відомості відносно них, які були поширені відповідачем у заявах до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Національного антикорупційного бюро України

Також просили зобов'язати відповідача не пізніше наступного дня з дня набрання рішенням законної сили, спростувати поширену інформацію шляхом направлення листів до вищевказаних установ з роз'яснення, що раніше повідомлена інформація є неправдивою. Позивачі вказують, що діями ОСОБА_4 їм було завдано моральну шкоду, яку вони оцінюють по 150 000 грн. на кожного та прохали стягнути з відповідача понесений ними судовий збір в розмірі 2890 грн. на кожного.

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 16 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист гідності, честі, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди- відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в діях відповідача не вбачається поширення неправдивої інформації, яка б принижувала честь та гідність позивачів, оскільки останні перебуваючи на посадах керівника сільського господарського товариства та голови територіальної громади є публічними особами, які свідомо відкриті для прискіпливого контролю за їх особами, як з боку активістів так і пересічних громадян. Крім того, звернення відповідача до Антикорупційного бюро України не є порушенням особистих немайнових прав позивачів, оскільки останній скористався своїм конституційним правом на звернення до органів державної влади.

З вказаним рішенням не погодилися позивачі, в зв'язку з чим їх представник - адвокат ОСОБА_5 подав на нього апеляційну скаргу, вказуючи на порушення місцевим судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги вказав, що судом не було прийнято до уваги надані докази, які підтверджують позовні вимоги. Також вказав, що інформація розповсюджена відповідачем не є оціночними судженнями, а є такою, що містить неправдиві відомості щодо діяльності відповідачів на їх посадах.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлені строки до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, вважає, за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 є керівником сільськогосподарського товариства, позивач ОСОБА_3 є головою територіальної громади. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачі визначають себе як публічних осіб, які здійснюють активну громадську діяльність на території Великобагачанського району, їх особи відомі широкому загалу, тому вважають, дії відповідача завдали їх діловій репутації невиправної шкоди.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_412 грудня 2016 року направив письмові звернення до директора антикорупційного бюро України та 02 лютого 2017 року - до Департаменту землеустрою, контролю, використання та охорони земель, в яких просив перевірити факти порушень Конституції та Законів України з боку генерального директора ТОВ « Агроінвест» ОСОБА_2 та сільського голови Корніївської селищної ради Великобагачанського району, Полтавської області ОСОБА_3 , вчинених останніми на території Великобагачанського району, шляхом зловживання ними своїми посадовими становищами. /а.с. 17- 18, 20-21/.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань ( стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовних - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач не повідомляв конкретних фактичних даних, а висловлював свої сумніви і переконання - резюмував результати своїх спостережень та власного розуміння подій, що сталися.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб'єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Приймаючи рішення, колегія суддів також керується положенням статті 40 Конституції України, відповідно до якої, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації

фізичної та юридичної особи» встановлено, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції не поширення недостовірної інформації.

З матеріалів справи вбачається, що поширення інформації відбулось шляхом направлення листів до органів державної влади, отже, у даному випадку, відповідачем здійснена реалізація свого конституційного права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів, погоджується з висновками першої інстанції, що в діях відповідача не вбачається порушень немайнових благ позивачів, тому позовні вимоги останніх є безпідставними.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду у позадоговірних відносинах передбачені ст. ст. 23 і 1167 ЦК України. За загальним правилом така відповідальність наступає за наявності протиправності і вини особи, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Оскільки позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди є похідною від вимог про захист честі, гідності, діловою репутації, тому суд першої інстанції правомірно відмовив позивачам в її задоволенні.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом інстанції при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права, оскільки не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 16 березня 2018 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 липня 2018 року.

Головуючий суддя: / підпис/ Т.В.Одринська

/ підпис/ О.О.Панченко / підпис/ В.П.Пікуль

З оригіналом згідно:

Головуючий суддя: Т.В.Одринська