Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 654/2275/16-ц

провадження № 61-21167св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області, у складі судді Францішка Ю. В., від 12 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області, у складі колегії суддів: Пузанової Л. В., Семиженка Г. В., Фурман Т. Г., від 14 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 01 листопада 2013 року він уклав з відповідачами договір позики, відповідно до умов якого надав останнім у борг грошові кошти у розмірі 177 500 доларів США, які вони зобов'язались повернути у строк до 01 листопада 2014 року, про що була складена відповідна розписка. Позичальники у встановлений договором позики строк грошові кошти не повернули.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 177 500 доларів США та судові витрати.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області

від 12 грудня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у сумі 177 500 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 12 липня 2016 року еквівалентно

4 411 246,51 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог, встановивши, що відповідачі, отримавши суму позики, не повернули її у визначений сторонами у договорі строк.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 14 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 у рівних частинах на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 4 348 669 грн та понесені судові витрати у розмірі 540,20 грн. Вирішено питання про розподіл інших судових витрат. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 24 листопада 2016 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд, погодившись з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за договором позики від 01 листопада 2013 року, виходив із того, що умовами укладеного між сторонами договору позики та законом, який регулює спірні правовідносини, не передбачена солідарна відповідальність позичальників. Апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 533 ЦК України щодо валюти виконання грошового зобов'язання. У процесі розгляду справи у апеляційному суді позивач подав нотаріально посвідчену заяву, якою підтвердив отримання від відповідачів грошових коштів у сумі 62 577 грн у рахунок погашення заборгованості за договором позики від 01 листопада 2013 року, тому апеляційний суд зменшив суму, яка підлягає стягненню.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 10 квітня 2017 року, ОСОБА_4 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно відмовив йому у прийнятті до розгляду його зустрічної позовної заяви про визнання недійсним договору позики та у призначенні судових почеркознавчої та психологічної експертиз для підтвердження факту укладення договору позики під впливом психологічного насильства та факту безгрошовості даного договору. Заявник стверджує, що ОСОБА_3 йому грошових коштів не передавав.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

13 квітня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року справу за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що 01 листопада 2013 року сторони уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 як позикодавець передав у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 1 775 000 грн. Сторони визначили, що ця сума у грошовому еквіваленті в іноземній валюті складає 177 500 доларів США, які позичальники зобов'язалися повернути до 01 листопада 2014 року.

Договір позики сторони уклали у письмовій формі. Умови договору були погоджені сторонами.

Факт передачі позикодавцем грошових коштів у сумі 177 500 доларів США на виконання договору позики підтверджено розпискою ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 від 01 листопада 2013 року.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 зазначав, що позичальники не виконали зобов'язання щодо повернення грошових коштів у встановлені договором строки та на підтвердження своїх доводів надавав суду оригінал договору позики та оригінал розписки.

Заперечуючи проти позову, відповідачі не оспорювали наявність боргових документів у позивача, однак зазначали, що зазначені у договорі та борговій розписці грошові кошти насправді не були одержані ними

від позикодавця, а договір позики з видачею боргової розписки був укладений під примусом з боку позивача, який застосував до них психологічний тиск.

На підтвердження своїх заперечень відповідачі надали свій облік отриманих від позивача грошових коштів та їх повернення, починаючи з 2005 року, а також посилались на показання свідка ОСОБА_6 та матеріали висновків органів поліції за заявою ОСОБА_5 по факту протиправних дій ОСОБА_3

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Встановивши, що укладений між сторонами письмовий договір позики та боргова розписка підтверджують не лише факт укладення договору, а й факт передачі позикодавцем грошової суми позичальникам, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами правовідносин з договору позики.

При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов'язання з повернення позики позичальниками не виконано.

На підставі вказаних обставин, апеляційний суд ухвалив законне і обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову і стягнення з відповідачів суми позики.

Доводи касаційної скарги про безгрошовість позики з посиланням на пояснення та показання свідків не впливають на правильність висновків апеляційного суду.

У абзаці 2 частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Вирішуючи спір, апеляційний суд правильно виходив із того, що відповідачі не спростували факт укладення договору позики та його реальність, оскільки у силу статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Відповідачі таку презумпцію не спростували, договір позики не оспорили як по суті, так і у зв'язку з доводами про його безгрошовість (стаття 1051 ЦК України), не скористалися своїм правом на оскарження ухвали Голопристанського районного суду Херсонської області від 12 грудня 2016 року про повернення зустрічної позовної заяви або на звернення до суду з указаним позовом у загальному порядку. Безпосередньо після укладення спірної угоди до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій (про які вони заявляють) з боку ОСОБА_3 відповідачі не зверталися, такі звернення відбулися лише у липні 2016 року і у них йдеться про дії позивача у 2016 році (а. с. 105-112).

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду щодо безпідставності та необґрунтованості доводів, наведених на підтвердження необхідності призначення почеркознавчої або психологічної експертизи, оскільки відповідачі не оспорюють факт підписання договору позики та розписки, а лише наполягали на підтвердженні обставин застосування примусу з боку позивача при підписанні ними договору та розписки. Факт психологічного насильства у правовідносинах сторін неможливо достеменно встановити за допомогою висновків почеркознавчої або психологічної експертизи, а тому суди правильно відмовили у задоволенні вказаних клопотань.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк