Справа № 368/1706/17
Рішення

Іменем України

"27" листопада 2018 р. Кагарлицький районний суд Київської області

В складі:

Головуючий: суддя Закаблук О.В.

При секретарі: Салій Я.С.

- розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлик Київської області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд, -

В С Т А Н О В И В :

07.12.2017 року на адресу Кагарлицького районного сулу Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якій позивач просив суд винести рішення, неа підставі якого:

1. Витребувати у ОСОБА_3 та передати йому автомобіль марки RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, шасі (кузов) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

2. Розірвати договір лізингу від 02 березня 2015 року автомобіля марки RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, шасі (кузов) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

3. Стягнути з ОСОБА_3 на його користь доходи від майна в сумі 16500 доларів США.

4. Судові витрати покласти на відповідача.

5. Справу розглядати за його відсутності з його повідомленням про розгляд та направленням процесуальних документів на його адресу.

Свої позовні вимоги позивач в мотивувальній частині позовної заяви обгрунтовував наступними обставинами справи та нормами права, ( а.с., 1 - 4):

- Він є власником автомобіля марки RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, шасі (кузов) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

В березні 2015 року він згідно розписки, що додається, передав в лізинг вказаний автомобіль ОСОБА_2

Угода в формі розписки, що укладена між ними за своєю природою є договором лізингу.

Проте, останній не виконує умови укладеної між ними угоди.

Лізингові платежі за користування ОСОБА_3 вказаним автомобілем він не отримує. Будь-яких зустрічей або розмов ОСОБА_3 з ним уникає.

Таким чином відповідач ОСОБА_3 незаконно користується зазначеним автомобілем, відмовляється у добровільному порядку повернути його власнику.

Разом з тим, відсутні передбачені законом підстави для користування ОСОБА_3 вказаним автомобілем.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено ст. 387 ЦК України.

Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду).

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до ст. 783 ЦК України орендодавець має право вимагати розірвання договору в односторонньому порядку, якщо: наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов`язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Враховуючи викладене, він, як позивач має право витребувати своє майно від особи, тобто відповідача, яка незаконно, без відповідної правової підстави користується ним.

Відповідно до положень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо під час судового розгляду за позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння спірне майно було передано відповідачем іншій особі в тимчасове користування, суд відповідно до статті 33 ЦПК за клопотанням позивача залучає цю особу як співвідповідача.

У разі якщо під час судового розгляду за позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння спірне майно було відчужено відповідачем іншій особі та передано їй у володіння, суд відповідно до статті 33 ЦПК за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем або залучає до участі у справі цю особу як співвідповідача. При цьому відчужувач залучається до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача (статті 35, 36 ЦПК).

Вирішуючи спори щодо відповідальності добросовісного та недобросовісного набувача після витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні враховувати, що недобросовісний набувач зобов`язаний повернути або відшкодувати власнику всі доходи, які він одержав або міг одержати за весь час володіння майном. Добросовісний набувач повинен відшкодувати такі доходи лише з моменту, коли він дізнався про незаконність володіння майном, наприклад, з моменту, коли йому вручено повістку до суду у справі за позовом власника про витребування майна (частини перша та друга статті 390 ЦК).

Згідно вимог ст. 390 ЦК України власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним.

Відповідно до ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Оскільки з березня 2015 року він не отримував платежів на підставі вказаного, вважаю, що ОСОБА_3 повинен відшкодувати йому доходи в порядку ст. 390 ЦК України в сумі 16500 доларів США (500 доларів США сума лізингових платежів в місяць згідно договору 33 місяці (період з березня 2015 року по грудень 2017 року).

На підставі вищезазначеного та керуючись ст. ст. 317, 321, 387, 390, 400, 783, 806 ЦК України, ст.ст. З, 118, 119 ЦПК України, - позивач просить задовольнити позовні вимоги, які містьться в прохальній частині його позовної заяви.

07.12.2017 року автоматизованою системою документообігу суду для слухання справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В., ( а.с., 9).

11.12.2017 року Кагарлицьким районним судом на підставі положень ст.ст. 122, 127 ЦПК України судом винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до судового розгляду, (а.с., 11).

06.02.2018 року на адресу Кагарлицього раонного суду надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна, ( а.с., 21 - 23), в якій позивач просив суд:

1. Зобов`язати ОСОБА_3 передати належні на праві власності ОСОБА_1 автомобіль марки RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, шасі (кузов) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 та напівпричіп марки «KRONE», д.н.з. НОМЕР_3 ;

2. Витребувати у ОСОБА_2 докази по справі, а саме, - технічний паспорт на автомобіль марки RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, шасі (кузов) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 та напівпричіп марки «KRONE», д.н.з. НОМЕР_3 ;

3. судові витрати покласти на відповідача;

4. Справу розглядати за його відсутності з його повідомленням про розгляд на направленням процесуальних документів на його адресу.

Свої уточнені позовні вимоги позивач обгрунтовує наступними обставинами справи та нормами права, ( а.с., 21 - 22):

Він є власником автомобіля марки RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, шасі (кузов) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 та напівпричіпа марки «KRONE», д.н.з. НОМЕР_3 ;

В березні 2015 року він згідно розписки передав вказаний автомобіль та напівпричфп ОСОБА_2 .

Разом із тим, останній відмовляється йому повернути вказане майно. Таким чином відповідач ОСОБА_2 незаконно користується зазначеним автомобілем та напівпричіпом, відмовляється у добровільному порядку повернути його власнику.

Разом з тим, відсутні передбачені законом підстави для користування ОСОБА_3 вказаним рухомим майном.

У зв`язку з викладеним у грудні 2017 року він звернувся до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно вимог статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Враховуючи викладене, він, як позивач, бажає змінити підставу та предмет позову з врахуванням положень статті 1212 ЦК України.

З приводу його неявки в судове засідання 27 грудня 2017 року та 17 січня 2018 року може пояснити наступне.

Він проживає в місті Черкаси та є інвалідом 2 групи. Розмір його пенсії (приблизно 1600 гривень на місяць), незадовільний стан здоров`я та значна відстань між м. Черкаси та м. Кагарлик є причинами його неявки в судові засідання і звернення до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності.

Разом з тим, за умови задовільного стану здоров`я, він має намір прибути в судове засідання 7 лютого 2018 року для дачі пояснень у справі та надання суду оригіналу розписки ОСОБА_3 про отримання належного йому майна.

Крім того, вважає за необхідне зазначити, шо технічний паспорт на вказане рухоме майно знаходиться у ОСОБА_3 , а тому з метою ефективного захисту своїх порушених прав в порядку ст. ст. 1, 4, 5, 43, 84 ЦПК України просить суд витребувати дані докази, у відповідача.

Дані докази підтверджують належність йому вказаного рухомого майна.

Відповідно до статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Наголошує також суду, що відповідач в порядку, передбаченому Законом, не надав жодного доказу на спростування вказаних у позовній заяві обставин, не подав заперечення на позов.

15.03.2018 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшло уточнення до позовної заяви про витребування майна з чужого незаконного володіння, подане представником позивача, ( а.с., 41 - 42), в якій представник позивача просить суд винести рішення, яким:

1. Прийняти позовну заяву до розгляду;

2. Визнати причини пропуску для звернення з даною позовною заявою поважними;

3. Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 автомобіль марки RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, шасі (кузов) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , шасі (кузов НОМЕР_1 ), загальною вартістю 15000.00 у.о., що станом на момент звернення до суду складає 418307.08 грн., та технічний паспорт на вказаний автомобіль;

4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованістьт з орендної плати за користування автомобілем марки 3. Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 автомобіль марки RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, шасі (кузов) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , за період з березня 2015 року по грудень 2017 року, у сумі 16500.00 у.о., що станом на момент звернення до суду складає 460020,00 грн.

5. Судові витрати покласти на відповідача.

Свої уточнені позовні вимоги позивач обгрунтовує наступними фактичними обставинами справи та нормами права.

У провадженні Кагарлицького районного суду Київської області перебуває цивільна справа № 368/1706/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

На підставі доручення Білоцерківського місцевого центру з надання БВПД № 128 від 16.02.2018 року нею, адвокатом Лисюк О.В. здійснюється захист законних прав та інтересів ОСОБА_1 .

Під час вивчення нею матеріалів справи стала необхідність у уточнити позовні вимоги, викладені у позовній заяві про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Зматеріалів справи вбачається, що позивач в березні 2015 року передав у користування Відповідачу автомобіль марки RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, шасі (кузов) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , та технічний паспорт на вказаний автомобіль, а Відповідач, в свою чергу зобов`язався сплачувавти позивачу орендну плату в сумі 500 у.о. в місяць, при цьому орендна лпата повинна була зменшуватися пропорційно виплатам за автомобіль, вартість якого на момент передачі у користування складала 15000.00 у.о.. Про дане свідчить розписка відповідача, яку місять матеріали справи.

Таким чином, станом на сьогодні умови, викладені у розписці відповідача не виконуються, окрім цього у його користуванні перебуває автомобіль марки RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, шасі (кузов) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , та технічний паспорт на нього, які належать на праві приватної власності позивачу.

Окрім цього, жодного платежу в рахунок орендної плати за користування автомобілем відповідач на користь позивача не сплатив, і станом на сьогодні його заборгованість перед позивачем складає 16500,00 у.о., що станом на момент звернення до суду складає 460020,00 грн., оскільки офіційний курс долара США по відношенню до гривні на момент звернення до суду становив 2788,7139 грн. за 100 доларів США.

Відповідно до ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити ціну позову.

Згідно ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна, у позовах про розірвання договору найму - сукупністю платежів за користування майном, у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог - загальною сумою всіх вимог.

Таким чином, ціна даного позову складається із вартості автомобіля, яка становить 150000.00 у.о., що станом на момент звернення до суду складає 418307.08 грн., та заборгованості за орендну плату за користування автомобілем у сумі 16500 у.о., що станом на момент звернення до суду складає 460020,00 грн., оскільки офіційний курс долара США по відношенню до гривні на момент звернення до суду становив 2788,7139 грн. за 100 доларів США.

Отже, ціна даного позову становить 878327,08 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 ЦПК України під час судового розгляду учасники справи мають право подавати заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин у підготовчому судовому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Представник позивача, - адвокат Лисюк О.В. участі в підготовчому судовому засіданні по даній цивільній справі не приймала, оскільки була залучена до участі в справі вже під час судового розгляду.

Отже, причини пропуску строку для звернення з уточненням до позовної заяви до суду просить суд вважати поважними.

15.03.2018 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на уточнену позовну заяву позивача ОСОБА_1 , (а.с., 43 - 46), в якій відповідач просить суд винести рішення, на підставі якого:

- в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовити повністю.

Відповідач в мотивувальній частині відзиву посилається на наступні обставини справи та норми права.

У провадженні Кагарлицького районного суду Київської області знаходиться цивільна справа №368/1706/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив: заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Відповідно до ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову, після одержання позовної заяви Відповідач має право подати до суду письмове заперечення проти позову.

Ознайомившись із позицією Позивача та його вимогами, що викладені в його позовній заяві, вважає, що зазначені вимоги є необгрунтованими, а отже незаконними і тому не можуть бути повністю задоволені.

Свою незгоду обгрунтовує наступним:

Він не згоден з тим, що Позивач вважає, що автомобілем марки RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, шасі (кузов) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_2 володіє незаконно.

Дійсно, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Такі випадки передбачені в ст. 388 ЦК України, зокрема в ч. 1 даної статті ЦК зазначається: якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не мір знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, (при цьому наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.)

Як бачимо жодна з цих норм не підходить в даному випадку.

Отже, власник може вимагати повернення свого майна за цим позовом лише в тому випадку, якщо Відповідач ним володіє незаконно.

Однак, законність володіння та користування даним автомобілем доведена розпискою, копію якої надав Позивач, а також копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, тобто автомобіля RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, реєстраційний номер НОМЕР_2 , оригінал якого йому надав сам Позивач ще в 2014 році, тобто при передачі автомобіля.

Питання витребування майна із чужого незаконного володіння обговорена на Пленумі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014 року.

В прийнятій Пленумом Постанові №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 зазначено:

23. Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Таким чином, наявність у нього реєстраційних документів доводить його законне володіння даними транспортними засобами.

24. Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Разом із тим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача.

Отже, розписка надана Позивачем, свідчить про те, що він за власною волею віддав йому свій автомобіль та документи на нього і з того часу він цілком законно ним володіє.

26. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі.

Ця постанова також дає трактування поняття «поза волею особи».

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України)...

В даному випадку власник саме із власної волі, передав йому спірний автомобіль.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до ст. 390 ЦК України в даному випадку Позивач не має ніякого права на доходи від майна, що є третьою вимогою до нього в його позові.

Навпаки, оскільки він отримав даний автомобіль в несправному стані, за свій рахунок відремонтував його, тому відповідно до ст. 390 ЦК він має право вимагати від Позивача відшкодувати витрати на ремонт, утримання та зберігання даного транспортного засобу, але він над цим ще подумає.

До того ж вимога щодо доходів від майна повинна бути обгрунтована розрахунками та документами про доходи, а цього просто не може бути, оскільки з літа 2016 року даний автомобіль не працює.

Другою вимогою Позивача є розірвання договору лізингу віл 02.03.2015 року автомобіля RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким вважає розписку написану Відповідачем, копію якої долучено до позовної заяви.

Вважає, що дана вимога є безпідставною, оскільки відповідно до ст. 799 ЦК договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недотримання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається.

Верховний суд України переглянувши цивільні справи №6-2766 цс 15, №6- 648цс16 з аналогічними вимогами, зробив відповідно 16.12.2015 та 18.01.2017 року правові висновки, в яких зазначає:

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Отже, нікчемний договір не підлягає розірванню.

Таким чином, Позивач подав до суду розписку, яку називає договором лізингу, яка в силу своєї нікчемності нікого ні до чого не зобов`язує, крім того відповідно до судової практики розписка, в якій не зазначено назву валюти боргу також в цій частині є - нікчемною.

Крім того, хочу довести до відома суду, що він наполягав на нотаріальному посвідченню цієї розписки, але Позивач відмовився, мотивуючи це тим, що він не хоче нічого платити державі.

Враховуючи вищевикладене та те, що позовні вимоги Позивача до нього є незаконними та необгрунтованими, керуючись ст..49. 178 ЦПК України, - відповідач просить суд відмовити в задоволенні уточненої позовної заяви позивача в повному обсязі.

23.03.2018 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву про витребування майна із чужого незаконного володіння, ( а.с., 53), подана представником позивача ОСОБА_1 , - адвокатом Лисюк О.В. наступного змісту:

У провадженні Кагарлицького районного суду Київської області перебуває цивільна справа № 368/1706/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

На підставі доручення Білоцерківського місцевого центру з надання БВПД № 128 від 16.02.2018 року нею, адвокатом Лисюк О.В., здійснюється захист законних прав та інтересів ОСОБА_1 .

Відповідачем по справі до суду було подано відзив на позовну заяву.

Відповідно до ст. 179 Цивільного процесуального кодексу України свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення позивач викладає у відповіді на відзив до позовної заяви.

Отже, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, шо він не погоджується з тим, що не володіє автомобілем марки RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, реєстраційний номер НОМЕР_2 , шасі (кузов) НОМЕР_1 , оскільки законність володіння та користування ним даним автомобілем доводиться розпискою, копію якої містять матеріали справи. Окрім цього, наявність в нього реєстраційних документів на спірний автомобіль доводить законне право Відповідача володінням даного автомобіля.

Однак, з таким твердженням відповідача погодитися неможливо, оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, і при застосуванні цієї норми необхідно встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб відповідач набув право власності на спірний об`єкт.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, азтобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою гро зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо- будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

З матеріалів справи вбачається, а саме з розписки, на яку посилається відповідач, як на правовстановлюючий документ на право володіння спірним автомобілем, шо у березні 2015 року автомобіль марки RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, реєстраційний номер НОМЕР_2 , шасі (кузов НОМЕР_4 ), Позивач передав Відповідачу у користування, а Відповідач, в свою чергу зобов`язався сплачувати Позивачу орендну плату за користування автомобілем в сумі 500 у.о. у місяць.

Однак, дана розписка не є правовстановлюючим документом і правовим оформленням тереходу права власності на автомобіль, а отже, станом на сьогодні відповідач ОСОБА_2 незаконно володіє та користується чужим автомобілем марки RENAULT, модель АЕ 420, 1995 хжу випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, реєстраційний номер НОМЕР_2 , шасі (кузов . НОМЕР_5 ), загальною вартістю 15 000,00 у.о., шо станом на момент звернення до суду складає 418 307,08 грн., 003,та технічним паспортом на вказаний автомобіль, які на праві приватної власності належать Позивачу.

Враховуючи викладене, прошу позивні вимоги ОСОБА_1 задоволити в повному обсязі, та витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 автомобіль марки RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ласі (кузов НОМЕР_4 ), загальною вартістю 15 000.00 у.о., шо станом на момент звернення до суду складає 418 307,08 грн., 003, та технічний паспорт на вказаний автомобіль, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати за користування автомобілем марки RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, реєстраційний номер НОМЕР_2 , шасі (кузов НОМЕР_4 ), за період з березня 2015 року про грудень 2017 року, у сумі 16 500.00 у.о., шо станом на момент звернення до суду складає 460 020,00 грн.

30.03.2018 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшов відзив на уточнений позов про витребування майна із чужого незаконного володіння, який подано відповідачем ОСОБА_2 , ( а.с., 55 - 56), наступного змісту:

У провадженні Кагарлицького районного суду Київської області знаходиться цивільна справа №368/1706/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

15.03.2018 року, отримавши уточнену позовну заяву, хоче висловити своє відношення та міркування з приводу уточнених змін позовних вимог Позивачем.

Ознайомившись із позицією Позивача та його вимогами, що викладені в його уточненій позовній заяві, вважає, що зазначені вимоги є необгрунтованими, а отже незаконними і тому не можуть бути задоволені судом.

1. Як він вже повідомляв, надана позивачем розписка є нікчемною у розумінні як договору лізингу, так і договору позики, тому ніяких зобов`язань у сторін з цього приводу один перед одним немає.

У підтвердження цього надав копію рішення Верховного Суду України від 18.01.2017року.

Крім того, у нього є свідки, які можуть підтвердити в суді, що Позивач зі своєї ініціативи передав йому спірний автомобіль, до того ж у несправному стані і при цьому просив його відремонтувати його за свій рахунок та користуватися безстроково.

2. Ціна позову, яку сформував Позивач повинна бути підтверджена документально, а не формуватися на припущеннях та бажаннях Позивача,

Він також зробив витяг з інтернету, де станом на 18.01.2018 року вартість такого автомобіля складає 167300грн. Цей витяг також додає до відзиву.

3. Крім того, йому вдалося з`ясувати, що на даний час спірний автомобіль RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловин тягач, реєстраційний номер НОМЕР_2 перебуває у м. Торез Донецької області у подвір`ї ОСОБА_4 , який найняв цей автомобіль під його керуванням через ТОВ «АНТ СЕРВИС». На даний час ОСОБА_5 тимчасово проживає у с. Новий биків Бобровицького району Чернігівської області.

Отже, даного автомобіля у нього зараз немає, а тому його витребувати у нього неможливо.

Враховуючи вищевикладене та те, що позовні вимоги Позивача до нього є незаконними та необгрунтованими, керуючись ст.. 49, 178 ЦПК України, - відповідач просить суд:

1. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про ви требування майна із чужого незаконного володіння відмовити повністю.

2. Викликати в судове засідання свідків:

- ОСОБА_6 , проживає АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_7 , проживає м АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_4 , проживає с. АДРЕСА_2 биків Бобровицького району Чернігівської області.

30.03.2018 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшло заперечення на відповідь на відзив на позов про витребування майна із чужого незаконного володіння, подане відповідачем ОСОБА_2 , ( а.с., 61 - 62), наступного змісту:

У провадженні Кагарлицького районного суду Київської області знаходиться цивільна справа №368/1706/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

24.03.2018 року, отримавши відповідь на відзив на позовну заяву, хоче висловити своє відношення та міркування з приводу даної відповіді Позивача.

Ознайомившись із позицією Позивача та його вимогами, що викладені в його відповіді, вважає, що його міркування є помилковими, а вимоги є необгрунтованими, а отже незаконними і тому не можуть бути задоволені судом.

Відповідно до чинного цивільного законодавства України фізичній особі не заборонено користуватися транспортним засобом, який зареєстрований за іншою особою, якщо він на відповідній правовій основі має необхідні реєстраційні документи на цей транспортний засіб. Таким чином, обов`язково купувати та оформляти автомобіль на себе з метою користування ним немає потреби.

В той же час договір лізингу з фізичною сообою підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Враховуючи вишевикладене та те, що позовні вимоги Позивача до нього є незаконними та необгрунтованими. керуючись ст..49, 180 ЦПК України,- просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовити повністю.

30.03.2018 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшло уточнення до позовної заяви про витребування майна із чужого незаконного володіння, подане представником позивача ОСОБА_1 , - адвокатом Лисюк О.В., ( а.с., 65), наступного змісту:

У провадженні Кагарлицького районного суду Київської області перебуває цивільна справа № 368/1706/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

На підставі доручення Білоцерківського місцевого центру з надання БВПД № 128 від 16.02.2018 року мною, адвокатом Лисюк О.В., здійснюється захист законних прав та інтересів ОСОБА_1 .

Під час вивчення мною матеріалів справи стала необхідність уточнити позовні вимоги, викладені у позовній заяві про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до розписки, копію якої містять матеріали справи, Позивачем Відповідачу окрім автомобіля марки RENAULT, у користування було передано причеп марки KRONE SDP 27, 1996 р.в., шасі № НОМЕР_6 , червоного кольору, державний номерний знак НОМЕР_3 , який також належить Позивачу, і станом насьогодні перебуває у Відповідача.

Таким чином, стала необхідність уточнити позовні вимоги.

Враховуючи викладене, керуючись т.ст. 5, 10, 12,76-81, 175, 176,222 ЦПК України, - предсавник позивача просить суд:

1. Прийняти дану заяву до розгляду.

2. Визнати причини пропуску для звернення з даною заявою поважними.

3. Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 автомобіль марки RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, реєстраційний номер НОМЕР_2 , шасі (кузов НОМЕР_7 НОМЕР_8 ), технічний паспорт на вказаний автомобіль, та причеп марки KRONE SDP 27, 1996 р.в., шасі № НОМЕР_6 , червоного кольору, державний номерний знак НОМЕР_3 , загальною вартістю 15000,00 у.о., що станом на момент звернення до суду складає 418307,08 грн.

4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати за користування автомобілем марки RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, реєстраційний номер НОМЕР_2 , шасі (кузов НОМЕР_4 ), за період з березня 2015 року про грудень 2017 року, у сумі 16 500,00 у.о., шо станом на момент звернення до суду складає 460 020.00 грн.

5. Судові витрати покласти на Відповідача.

10.07.2018 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшло уточнення до позовної заяви про витребування майна із чужого незаконного володіння, подане представником позивача ОСОБА_1 , - адвокатом Лисюк О.В., ( а.с., 86), наступного змісту:

У провадженні Кагарлицького районного суду Київської області перебуває цивільна справа № 368/1706/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

На підставі доручення Білоцерківського місцевого центру з надання БВПД № 128 від 16.02.2018 року мною, адвокатом Лисюк О.В., здійснюється захист законних прав та інтересів ОСОБА_1 .

Під час вивчення мною матеріалів справи стала необхідність уточнити позовні вимоги, викладені у позовній заяві про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до розписки, копію якої містять матеріали справи, Позивачем Відповідачу окрім автомобіля марки RENAULT, у користування було передано причеп марки KRONE SDP 27, 1996 р.в., шасі № НОМЕР_6 , червоного кольору, державний номерний знак НОМЕР_3 , та технічного паспорту на автомобіль, у користування відповідачу було передано належні позивачу ключі від автомобіля, і станом на сьогодні ключі від автомобіля перебувають також у відповідача.

Таким чином, стала необхідність уточнити позовні вимоги.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 5, 10, 12, 76 - 81, 175, 176, 22 ЦПК Уукраїни, - просить суд:

1. Прийняти дану заяву до розгляду;

2. Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 автомобіль марки RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, реєстраційний номер НОМЕР_2 , шасі (кузов НОМЕР_7 НОМЕР_8 ), технічний паспорт та ключі на вказаний автомобіль, а також причеп марки KRONE SDP 27, 1996 р.в., шасі № НОМЕР_6 , червоного кольору, державний номерний знак НОМЕР_3 , загальною вартістю 15000,00 у.о., що станом на момент звернення до суду складає 418307,08 грн.

3. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати за користування автомобілем марки RENAULT, модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип сідловий тягач, реєстраційний номер НОМЕР_2 , шасі (кузов НОМЕР_4 ), за період з березня 2015 року про грудень 2017 року, у сумі 16 500,00 у.о., шо станом на момент звернення до суду складає 460 020.00 грн.

4. Судові витрати покласти на Відповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 вимоги, викладені в прохальній частині уточненого позову, - підтримав в повному обсязі, обгрунтовував свою позицію обставинами, які викладені в мотивувальній частині його уточненої позовної заяви, та які судом викладено вище.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 , - адвокат Лисюк О.В. вимоги, викладені в прохальній частині уточненої позовної заяви підтримала в повному обсязі, обгрунтовувала свою позицію обставинами, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви, та які судом викладені вище.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 повністю заперечував проти задоволення позову, обгрунтовував свою позицію обставинами, які викладені в його відзиві на позовну заяву, та які судом наведено вище.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 , - адвокат Токовенко С.А. повністю заперечував проти задоволення позову, обгрунтовував свою позицію обставинами, які викладені в мотивувальній частині відзиву на позовну заяву, та які судом наведено вище.

Суд, вислухавши сторони по справі, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо часткового задоволення позову, обгрунтовуючи своє рішення наступним,

Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм права.

Позивачем по даній справі є фізична особа, - громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Черкаси, Україна, паспорт громадянина України серії НОМЕР_9 , виданий 14 листопада 2008 року Придніпровським РВ УМВС України в Черкаській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків НОМЕР_10 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , ( а.с., 25).

Відповідачем по даній справі є фізична особа, - громадянин України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_4 , ( а.с., 6, 15 - а).

Спір між сторонами виник щодо рухомого майна, а саме:

- вантажного автомобіля марки «RENAULT», модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип, - сідловий тягач, реєстраційний номер НОМЕР_2 , шасі (кузов НОМЕР_8 );

- причепа автомобільного марки «KRONE», моделі SDP 27, 1996 року випуску, насі № НОМЕР_12 , червоного кольору, державний номерний знак НОМЕР_3 , за наступних обставин.

Позивач ОСОБА_1 є власником наступного рухомого майна:

- вантажного автомобіля марки «RENAULT», модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип, - сідловий тягач, реєстраційний номер НОМЕР_2 , шасі (кузов НОМЕР_8 );

- причепа автомобільного марки «KRONE», моделі SDP 27, 1996 року випуску, насі № НОМЕР_12 , червоного кольору, державний номерний знак НОМЕР_3 , за наступних обставин.

Дана обставина підтверджується належним та допустимим доказом, - довідкою № 31/23/41 - 494, яка видана 20.03.2018 року Територіальним сервісним центром № 7141 регіонального сервісного центру в Черкаській області МВС України, ( а.с., 64), в якій вказано, що:

- довідка, видана гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , про те, що згідно АІС «ДАІ-2000» та «НАІС», станом на 20.03.2018 p., за ним зареєстровані транспортні засоби:

- KRONE SDP 27, 1996 р.в., шасі № НОМЕР_6 , червоного кольору;

- RENAULT АЕ 420, 1995 р.в., кузов № НОМЕР_13 , білого кольору

02.03.2015 року відповідачем по справі, - ОСОБА_2 було написано письмову розписку ОСОБА_8 наступного змісту:

« ОСОБА_2 , прописан АДРЕСА_4 (На даний момент проживає АДРЕСА_1 . взял у ОСОБА_1 автомобіль Рено Магнум 420 АЄ, держ номер НОМЕР_2 , прицеп КРОНЕ держ. Номер СА 57 - 16 ХХ общей стоимостью 15000 (п`ятнадцять) ттис. у.е.

Дальнейший расчет в суме 15 (п`ятнадцять) тис. у.о. следующим образом Аренда в сумме п`ятсот у.е. (500) - 13,33% в месяц + виплату за машину. Сумма аренди уменшается прапорционально сумме виплат за машину).

Виплати починаются с 01.03.2015».

Вищевказана розписка в нотаріальному порядку не завірена, що і потягне за собою часткове задоволення позову.

Так, як встановлено судом, умови вищевказаної розписки відповідачем ОСОБА_2 не дотримано, що і послугувало подачі даного позову до суду.

Як наполягав позивач ОСОБА_1 фактично дана розписка засвідчує той факт, що було ніби - то укладено договір лізингу, проте, суд не погоджується, що даний договір було укладено з огляду на наступне.

Згідно правового висновку судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в справі № 6 - 648цс16, ( а.с., 58 - 60):

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Отже, оспорюваний договір є нікчемним, який тягне за собою застосування положень ст. 216 ЦК України.

Так, згідно ст. 216 ЦК України:

1. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

2. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

3. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

4. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

5. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Отже, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов`язані з його недійсністю. Але, оскільки непоодинокими є випадки, коли сторони або одні зі сторін недійсного правочину фактично виконують (виконує) його умови, саме вчинення дій на виконання такого правочину виявляється таким, що позбавлене правової підстави. У зв`язку з чим необхідним є повернення сторонами одна одній всього отриманого за недійсним правочином, а якщо таке повернення в натурі є неможливим, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодування вартості того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Мова йде про двосторонню (якщо обидві сторони вчинили дії на виконання недійсного правочину) або односторонню (якщо тільки одна сторона недійсного правочину вчинила дії на виконання такого правочину) майнову реституцію.

Також слід зазначити, що при можливості повернення отриманого за недійсним правочином в натурі, повернення здійснюється без врахування можливої зміни вартості тих об`єктів, що повертаються (зменшення вартості у зв`язку з амортизацією також законодавством не передбачено), а при неможливості фактичного повернення отриманого зміна ціни береться до уваги.

Згідно позиції Верховного Суду України, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України12.

Факт та розмір заподіяних збитків або моральної шкоди третій особі або другій стороні правочину підлягає доведенню для можливості відшкодування винною стороною.

Законом можуть бути передбачені правові наслідки певних видів недійсних правочинів або особливі умови застосування таких наслідків.

У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, що встановлені законом, не можуть змінюватись домовленістю сторін. При цьому, якщо судом розглядається справа щодо визнання недійсним правочину з застосування наслідків його недійсності, і в ході розгляду справи суд дійшов висновку щодо наявності підстав вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи у рішенні про нікчемність такого правочину, вказує на правові наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно, враховуючи ту обставину, що позивач ОСОБА_1 все ж є власником спірного рухомого майна, слід зобов`язати відповідача ОСОБА_2 повернути спірне майно його законному володільцю, - ОСОБА_1 , - позивачу по справі, з огляду на наступне.

Так, згідно ст. 317 ЦК України:

1. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

2. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно, ч. 1 ст. 317 ЦК України дає визначення змісту права власності, що складається з трьох правомочностей - права володіння, права користування і права розпорядження, які власник здійснює стосовно свого майна.

Право володіння передбачає те, що власник має юридично закріплену можливість фактично панувати над річчю, можливість на власний розсуд впливати на неї у будь-який момент та здійснювати стосовно неї свою волю.

Право користування передбачає те, що власник має юридично закріплену можливість використовувати річ на власний розсуд, отримувати споживчі властивості та корисні якості речі для себе та в своїх інтересах, здобувати з цього користь, вигоду. Здійснення користування можливе шляхом вчинення фактичних дій, таких як користування автомобілем, проживання в квартирі, та шляхом вчинення юридичних дій, як наприклад надання речі в оренду з метою одержання від такої діяльності відповідних прибутків.

Право розпорядження передбачає те, що власник має юридично забезпечену можливість визначати, встановлювати, реалізовувати, змінювати, припиняти юридичну та фактичну долю речі, все це свідчить про абсолютне панування власника над річчю. Юридичну долю речі при здійсненні права розпорядження можна визначити наприклад, як надання речі у тимчасове користування або передання права власності на неї іншій особі, а фактичну - як зміну фізичної сутності речі, її використання для створення іншої речі, або її знищення, наприклад шляхом споживання самим власником.

Положення ч. 2 ст. 317 ЦК України що на зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна. Це є цілком логічним, враховуючи положення частини 6 статті 4 ЦКУ, за яким до актів цивільного законодавства застосовується принцип однаковості регулювання цивільних відносин на всій території України, тобто незалежно від місця проживання власника майна, та незалежно від місця знаходження його майна, він (власник) все одно володіє всією сукупністю правомочностей стосовно права власності, а саме правом володіння, правом користування та правом розпорядження цим майном відповідно до норм діючого законодавства та незалежно від територіальної приналежності.

Так, дійсно, судом в судовому засіданні встановлено, що позивачем ОСОБА_1 в добровільному порядку було передано відповідачу ОСОБА_2 спірне рухоме майно, технічний паспорт на вантажний автомобіль, але це не означає, що станом на даний час відповідач ОСОБА_2 має право власності на вказане спірне майно, він мав лише право користування вищевказаним майном до моменту заперечення такого його володільцем, - ОСОБА_1 , а тому таке майно повинне бути повернути його законному володільцю, - позивачу ОСОБА_1 , так як право власності є непорушним, та захищається Конституцією України.

Отже, що стосується Конституції України, то в даному випадку суд застосовує наступні положення.

Перш за все слід зазначити, що Конституція України є основною національної правової системи, є юридичною базою для розвитку українського законодавства, правозастосовної діяльності, правосвідомості та правової культури.

Слід зазначити також, що преамбула Конституції України відіграє роль орієнтира у практичній діяльності державних органів і органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, посадових і службових осіб та громадян, визначає загальну лінію правотворчої діяльності, вказує стратегічний напрям конституційного і нормативно - правового регулювання в цілому.

Згідно ч. 2 ст. 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Отже, пряма дія конституційних норм вимагає, що навіть за наявності і при застосуванні поточних конституційних законів та інших нормативно - правових актів правозастосовний орган посилався не тільки на них, а спочатку на ту норму Конституції, на розвиток якої або ж на основі якої вони прийняті і діють.

Слід зазначити, що згідно ППВС України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» суди при розгляді конкретних справ повинні керуватися насамперед нормами Конституції України.

Що ж стосується гарантованості звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, то це положення є втіленням прямої дії конституційних норм щодо судового захисту прав і свобод людини і громадянина, ящо знайшло свій вираз, зокрема в ч.ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України.

Згідно ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Згідно ч. 2 ст. 22 Конституції України Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно ч. 3 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ч. 1 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Що стосується вищевказаних положень ст. 41 Конституції України, то слід зазначити, що категорія власності посідає особливе місце в суспільній свідомості та загалом у суспільному житті. Держава зобов`язана забезпечити такий правопорядок шляхом створення ефективного нормативно-правового регулювання відносин власності.

Відповідно, ст. 41 Конституції України на політичному рівні закріплює право кожного її громадянина на власність як на важливий атрибут правової держави і демократичного, громадянського суспільства.

Ці конституційні положення створили фундаментальне підгрунтя для їх подальшого розвитку в цивільному законодавстві України.

Правом власності визнається право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону, незалежно від волі третіх осіб. Це право передбачає для власника можливість на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник вправі вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Водночас, законодавець закріплює й певні обмеження цих можливостей: власник не може використовувати своє право на шкоду правам, свободам, гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Іншими словами, власник не може зловживати належним йому правом власності.

Право власності належить до абсолютних цивільних прав. Кожен, хто не є власником майна, не вправі створювати перешкоди власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які дії, що спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника по володінню, користуванню та розпорядженню майном.

Глава 24 ЦКУ розкриває конституційне положення про законні способи набуття права власності.

До них належать:

- створення нової речі (в тому числі в процесі виробничої діяльності);

- переробка існуючих речей, привласнення загальнодоступних дарів природи;

- укладення договорів про відчуження речі (купівля - продаж, міна, дарування, тощо).

Конституція України визнає непорушність права власності - ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 321 ЦКУ особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених виключно законом.

Слід особливо підкреслити, що перелік цих випадків, як і порядок вилучення майна у власника, не можуть визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частина 3 ст. 321 ЦК також передбачає, що примусове відчуження об`єктів власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Отже, ст. 51 Конституції України визначає механізми захисту прав свобод людини і громадянина.

Наявність таких механізмів - одна з обов`язкових ознак справді демократичної держави. Особлива роль у захисті прав і свобод належить суду.

Це обумовлено демократичністю і професіоналізмом судового розгляду, який базується на незалежності суду, гласності, змагальності, безпосередності, усності судового процесу, необхідності пред`явлення доказів тощо.

Зміст ст. 55 відповідає міжнародно-правовим стандартам щодо гарантованого захисту основних прав і свобод людини.

Стаття 8 Загальної декларації прав людини проголошує, що «кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом», а п. а ст. 3 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права в імперативній формі вимагає від кожної держави - учасниці цього Пакту «забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; б) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовими, адміністративними чи законодавчими властями або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту».

Право кожного на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод закріплене в ч. 1 ст. 55 Конституції України універсальним юридичним засобом відстоювання людиною свого правового статусу в будь-якій конкретній життєвій ситуації.

Судовий захист прав і свобод людини здійснюється в процесуальних формах, передбачених чинним законодавством, а саме, - в порядку цивільного, кримінального, адміністративного, а також конституційного судочинства.

Найбільш місткою формою, пристосованою для безпосереднього захисту порушених прав, є цивільне судочинство.

В ОСОБА_9 вільному процесуальному кодексі України межі права на звернення до суду в порядку цивільного судочинства визначені досить широко.

Стаття 4 ЦПК України передбачає, що усяка заінтересована особа вправі в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

Законодавство про цивільне судочинство встановлює порядок розгляду по спорах, що виникають з цивільних, сімейних, трудових та колгоспних правовідносин, справ, що виникають з адміністративно-правових відносин, і справ окремого провадження (ст. 1 ЦПК).

Конституційні правовідносини в цьому переліку не вказані. Але, зважаючи на статус Конституції України як нормативного акта прямої дії, видається, що до розробки спеціальних конституційно-процесуальних нормативних актів судовий захист прав і свобод, що випливають з конституційних правовідносин, може здійснюватися в порядку цивільно-процесуального судочинства із застосуванням аналогії права.

Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно до положень ст. 68 Конституції України встановлено суттєву заборону (яка має форму легального обов`язку) для кожної людини, яка, по своїй суті має вираз, - не посягати на права, свободи, честь і гідність інших людей.

Слід зазначити, що хоча вищевказане положення спрямоване на регулювання людських взаємин, держава покладає на себе певного режиму, стану цих взаємин, шляхом, зокрема, судового захисту законних прав та інтересів громадянина.

Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Даний припис тісно пов`язаний із положенням ч. 1 ст. 57 про гарантування кожному права знати свої права й обов`язки.

Ця норма, не перетворюючи згадане право на обов`язок, все ж зобов`язує людину зазнати юридичної відповідальності і «перетерпіти» певні позбавлення, обмеження в разі порушення нею законів - незалежно від того, чи був відомий громадянину їхній зміст, чи ні.

Юридична відповідальність - це закріплений у законодавстві та забезпечуваний державою юридичний обов`язок правопорушника зазнати примусового додаткового позбавлення певних цінностей, що йому належали.

У зв`язку з цим є підстави вирізняти дві ситуації.

З одного боку, є значна частина законів, які безпосередньо втілюють, відображають вимоги моралі - як загальнолюдської, так і тієї, котра панує в даному суспільстві. І тоді, якщо людина поводить себе відповідно до таких моральних вимог (а вони зазвичай стають відомими вже з дитинства), вона тим самим додержується і відповідних законів (навіть якщо вона не знайома з їхнім змістом).

З іншого ж боку, є й такі закони, що вміщують специфічні правила поводження, скажімо, із технічними засобами, з об`єктами природи - правила, котрі самі по собі не мають безпосередньо морального змісту. Тому знання й додержання лише принципів моралі не забезпечать «автоматичного» додержання таких законів. У цих випадках певна юридична обізнаність вже стає необхідною передумовою правомірної поведінки.

Отже, що стосується норм ЦК України, то суд застосовує щодо даного спору наступні положення.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

До характерних ознак права власності відноситься те, що особа - власник здійснює своє право:

- за своєю волею, тобто має можливість на свій розсуд здійснювати з річчю будь-які дії;

- незалежно від волі інших осіб, тобто не враховуючи їх погляди, наміри, прагнення;

- але в будь-якому випадку здійснення права власності має відповідати нормам закону, яким до речі, можуть бути введені певні обмеження, з метою захисту суспільного інтересу.

Об`єктами права власності є будь - які індивідуально визначені речі (майно).

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки, (ст. 179 ЦКУ).

Майном є окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки ( ст. 190 ЦКУ).

Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин (фізичні і юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права).

Статтею 13 Конституції України та статтею 318 ЦКУ передбачена рівність усіх суб`єктів права власності перед законом, а частиною 3 ст. 319 ЦКУ усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Отже, зміст права власності складається з трьох правомочностей - права володіння, права користування і права розпорядження, які власник здійснює стосовно свого майна.

Право володіння передбачає те, що власник має юридично закріплену можливість фактично панувати над річчю, можливість на власний розсуд впливати на неї у будь-який момент та здійснювати стосовно неї свою волю.

Право користування передбачає те, що власник має юридично закріплену можливість використовувати річ на власний розсуд, отримувати споживчі властивості та корисні якості речі для себе та в своїх інтересах, здобувати з цього користь, вигоду.

Здійснення користування можливе шляхом вчинення фактичних дій, таких як користування автомобілем, проживання в квартирі, та шляхом вчинення юридичних дій, як наприклад надання речі в оренду з метою одержання від такої діяльності відповідних прибутків.

Право розпорядження передбачає те, що власник має юридично забезпечену можливість визначати, встановлювати, реалізовувати, змінювати, припиняти юридичну та фактичну долю речі, все це свідчить про абсолютне панування власника над річчю.

Згідно ст. 317 ЦК України:

1. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

2. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Здійснення користування, як в даному випадку, можливе шляхом вчинення фактичних дій, таких як користування автомобілем.

Слід зазначити, що право розпорядження передбачає те, що власник має юридично забезпечену можливість визначати, встановлювати, реалізовувати, змінювати, припиняти юридичну та фактичну долю речі, все це свідчить про абсолютне панування власника над річчю. Окремо слід зупинитися на положенні ч. 2 ст. 317 ЦК України.

Отже, зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна. Це є цілком логічним, враховуючи положення частини 6 статті 4 ЦКУ, за яким до актів цивільного законодавства застосовується принцип однаковості регулювання цивільних відносин на всій території України, тобто незалежно від місця проживання власника майна, та незалежно від місця знаходження його майна, він (власник) все одно володіє всією сукупністю правомочностей стосовно права власності, а саме правом володіння, правом користування та правом розпорядження цим майном відповідно до норм діючого законодавства та незалежно від територіальної приналежності.

Згідно ст. 318 ЦК України:

1. Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу.

2. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Отже, суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин.

Відповідно до ст.2 ЦКУ учасниками цивільних відносин виступають фізичні і юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Тобто вказані особи, як учасники цивільних відносин, в якості суб`єктів права власності, можуть здійснювати право власності за всіма його складовими правомочностями, а саме мати право володіння, право користування та право розпорядженя майном, що належить їм на праві власності.

Рівність суб`єктів права власності гарантована ст. 13 Конституції України, тобто всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення ними права власності відносно належного їм майна, та, крім того, державою забезпечені рівні умови для захисту прав усіх суб`єктів права власності на підставі ст. 386 ЦК України.

Згідно ст. 319 ЦК України:

1. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

2. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

3. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

4. Власність зобов`язує.

5. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

6. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

7. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

8. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Відповідно, положеннями ст. 319 визначені основні принципи здійснення власником права власності шляхом реалізації його складових правомочностей: права володіння, права користування та права розпорядження щодо належного йому майна.

Згідно ст. 321 ЦК України:

1. Право власності е непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

2. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

3. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно, ч. 1 ст. 321 ЦК України вказує на непорушність права власності, та зазначає, що ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суд звертає увагу на ту обставину, що ст. 41 Конституції України передбачає непорушність лише права приватної власності, тоді як ст.. 13 Конституції України гарантує рівність усіх суб`єктів права власності перед законом.

Недоторканість права власності передбачає недоторканість самого майна, тобто будь-які дії інших осіб, спрямовані на заволодіння таким майном є безпідставними, протиправними, та незаконними, так само як і дії спрямовані на обмеження власника у здійснені ним права власності.

Крім того, цивільним законодавством гарантований державний захист прав усіх суб`єктів права власності на підставі ст. 386 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України вказує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, що цілком відповідає ст. 92 Конституції України, якою визначено, що правовий режим власності визначається виключно законами України.

Однак, при наявності відповідних умов, що обов`язково визначені законом, можлива ситуація, за якої особу можуть позбавити або обмежити у здійснені ним права власності.

Згідно ч. 3 ст. 321 ЦК України вказує на можливість примусового відчуження об`єктів права власності. Однак таке відчуження можливе за наявності наступних обов`язкових умов:

1. лише як виняток;

2. за умови, що це є суспільно необхідно;

3. підстава та порядок такої процедури визначеної законом,

4. за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості.

Згідно ст. 325 ЦК України:

1. Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.

2. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

3. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими.

Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.

Згідно ст. 328 ЦК України:

1. Право власності набуваеться на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

2. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, право власності набувається на підставах. що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Слід зазначити, що підстави набуття права власності можуть бути первісні та похідні. До первісних слід віднести набуття права власності на річ:

- яке відбувається вперше (новостворене майно (ст. 331 ЦК), переробка речі (ст. 332 ЦК). привласнення загальнодоступних дарів природи (ст. 333 ЦК),

- незалежно від волі попередніх власників, - (безхазяйна річ (ст. 335 ЦК), знахідка (ст. 338 ЦК). скарб (ст. 343 ЦК), набуття права власності на рухому річ, від якої власник відмовився (ст. 336 ЦК). бездоглядна домашня тварина (ст. 341 ЦК), набувальна давність (ст. 344 ЦК), викуп пам`ятки історії та культури (ст. 352 ЦК), реквізиція (ст. 353 ЦК), конфіскація (ст. 354 ЦК).

До похідних слід віднести набуття права власності на річ:

- за волею попереднього власника на підставі правочинів (спадкування за заповітом, дарування, купівля-продаж, тощо).

-враховуючи критерії правонаступництва: спадкування за законом.

Отже, ч. 2 ст. 328 ЦК України закріплює презумпцію правомірності набуття права власності на майно, зазначаючи, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Ця ж позиція висвітлена в пункті 1 ст. 204 ЦКУ, за яким правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, за загальним правилом право власності вважається набутим правомірно, тобто на законних підставах. І лише за наявності прямої вказівки в законі або відповідного рішення суду стосовно:

- встановлення юридичного факту щодо визнання незаконним набуття права власності;

- визнання правочину недійсним, - слід говорити про неправомірність набуття права власності.

Згідно ст. 328 ЦК України:

1. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

2. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тошо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.

До передання майна прирівнюється вручення коносамейта або іншого товарно- розпорядчого документа на майно.

3. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

4. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Отже, ч. 1 ст. 328 ЦК України вказує на загальне правило виникнення права власності, за яким право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна. Однак, загальне правило не діє, якщо договором або законом встановлений інший порядок переходу права власності.

Згідно ч. 4 ст. 328 ЦК України вказує на ще одну вимогу, необхідну для виникнення права власності, за якою право власності у набувача виникає з моменту державної реєстрації, якщо договір про відчуження майна підлягає такій реєстрації. Відповідно до статті 210 ЦКУ правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації, тому моментом виникнення права власності на нерухому річ за договором стає момент державної реєстрації такої речі.

Згідно ст. 347 ЦК України:

1. Право власності припиняється у разі:

1) відчуження власником свого майна;

2) відмови власника від права власності;

3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі;

4) знищення майна;

5) викупу пам`яток культурної спадщини;

6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону;

8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника;

9) реквізиції;

10) конфіскації;

11) припинення юридичної особи чи смерті власника.

2. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 347 ЦК України:

1. Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності.

2. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову.

3. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Відповідно, суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 своїми діями порушує право власності позивача ОСОБА_1 на рухоме майно, яке повинне бути поновлене шляхом винесення судового рішення, яким слід захистити право власності позивача на спірне рухоме майно.

Суд вважає, що в даному випадку на користь ОСОБА_1 слід застосувати положення ст.ст. 15, 16 ЦК України.

Так, згідно ст. 15 ЦК України:

1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення.

В решті ж позовних вимог слід відмовити з огляду на нікчемність правочину.

Враховуючи вищевикладене, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 258, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Уточнений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, - задовольнити частково.

Витребувати та вилучити у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчення водія серії НОМЕР_14 , виданий 30.04.1995 року, буділкат серії НОМЕР_15 , виданий 01.07.2004 року:

- вантажний автомобіль марки «RENAULT», модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип, - сідловий тягач, реєстраційний номер НОМЕР_2 , шасі (кузов НОМЕР_8 ), технічний паспорт та ключі до замка запалення до вищевказаного автомобіля;

- причеп автомобільний марки «KRONE», моделі SDP 27, 1996 року випуску, насі № НОМЕР_12 , червоного кольору, державний номерний знак НОМЕР_3 , та посвідчення про державну реєстрацію прицепа.

Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчення водія серії НОМЕР_14 , виданий 30.04.1995 року, буділкат серії НОМЕР_15 , виданий 01.07.2004 року, протягом не більше одного місяця з дня набрання даним рішенням законної сили повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованому та проживаючому за адресою: АДРЕСА_5 , наступні речі:

- вантажний автомобіль марки «RENAULT», модель АЕ 420, 1995 року випуску, білого кольору, тип, - сідловий тягач, реєстраційний номер НОМЕР_2 , шасі (кузов НОМЕР_8 ), технічний паспорт та ключі до замка запалення до вищевказаного автомобіля;

- причеп автомобільний марки «KRONE», моделі SDP 27, 1996 року випуску, насі № НОМЕР_12 , червоного кольору, державний номерний знак НОМЕР_3 , та посвідчення про державну реєстрацію прицепа.

В решті позовних вимог уточненого позову ОСОБА_1 , - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно ч. 1 ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Згідно п. 15.5) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються на надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом місяця з дня проголошення, а особами, які не були присутні при проголошенні рішення, - протягом місяця з моменту отримання копії рішення.

Суддя: Закаблук О.В.