АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2018 року

м. Рівне

Справа № 563/1221/17

Провадження № 22-ц/787/1254/2018

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Опришка П.З.

Рішення ухвалене в м. Корець Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту рішення 20 квітня 2018 року.

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючий суддя: Боймиструк С.В., судді: Шимків С.С., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання Брикса Ю.Ю.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Корецького районного суду Рівненської області від 13 квітня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 в якому просить визнати житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частки вказаного житлового будинку.

В обґрунтуванні позову зазначає, що з 1979 року по липень 2016 року він перебував у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_5. Разом проживали за адресою спільної реєстрації весь цей час, в будинку АДРЕСА_1. За зазначеною адресою позивач був зареєстрований з 04 грудня 1985 року, що підтверджується відміткою в його паспорті. Рішенням Корецького районного суду Рівненської області про справі № 563/1344/16-ц від 06.02.2017 року, встановлено факт проживання між ним та відповідачем, однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.04.1979 до липня 2016 року. За вказаних обставин просить визнати спірний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями.

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 13 квітня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірне домоволодіння не є об'єктом спільної сумісної власності позивача ОСОБА_2 та відповідачки ОСОБА_5, оскільки нею була придбана 1/2 частки в особисту приватну власність за власні кошти, а інша належала їй як частка спільного сумісного майна подружжя від колишнього чоловіка. Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин позивач суду не надав. Судом встановлено, що житловий будинок був надбаний відповідачем до 1979 року, а факт проживання однією сім'єю з позивачем визнаний судовим рішенням з 1979 року, що юридично унеможливлює визнання домоволодіння спільним сумісним майном подружжя.

В поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що за період спільного проживання з відповідачем, він працював у Корецькому відділенні Рівненському міжрайонного управління водного господарства водієм екскаватора, також з 2001 року отримує пенсію (відповідні довідки наявні в матеріалах справи), тому проживаючи спільно із ОСОБА_5, утримував сім"ю матеріально, оскільки до виходу на пенсію ОСОБА_5 не працювала, завжди отримувала його пенсію, і це були кошти для утримання сім"ї і господарства.

Вважає, що у зв'язку з тим, що під час спільного проживання ним побудовані господарські споруди, утримувався та поліпшувався будинок, на це були використані його кошти та працю, є підстави для визначення його спільною сумісною власністю.

Вказує, що твердження суду про відсутність доказів спільного вкладання коштів і праці у побудову літньої кухні чи ремонту будинку не відповідають обставинам справи, поданим доказам та показам свідків, які підтвердили, що сторони проживали разом, утримували господарство, здійснювали догляд та поліпшували стан будинку і господарських будівель.

З наведених підстав, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким заявлений позов задовольнити.

У визначений судом в ухвалі Апеляційного суду Рівненської області від 22 червня 2018 року про відкриття апеляційного провадження строк відзив на апеляційну скаргу не надходив.

ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_3, в судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 06.02.2017 року встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 квітня 1979 року до липня 2016 року. Вказане рішення набуло законної сили та у встановленому порядку ніким не оскаржене.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України , обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не оспорюється, що житловий будинок з сараєм були побудовані до 1978 року колишнім чоловіком ОСОБА_5 - ОСОБА_6, шлюб з яким розірвано 06 липня 1978 року згідно свідоцтва від 08 лютого 1993 року. Згідно вказаного свідоцтва ОСОБА_5 повернула собі прізвище - «ОСОБА_5» (а.с.11, 38)

Згідно зі свідоцтва про право власності від 28 липня 1978 року № 305 в спільному користуванні ОСОБА_6 та ОСОБА_5 знаходився житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. ? частки будинку належала ОСОБА_6, а 1/2 - ОСОБА_5 (а.с.40).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 10.10.1978 року №361 ОСОБА_5 купила в ОСОБА_6 належну йому 1/2 частку на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.41-42)

Згідно відповіді КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» №202 від 19.12.2017 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 зареєстровано:

1/2 за ОСОБА_5, згідно свідоцтва про право власності виданого Корецькою державною нотаріальною конторою 28.07.1978 року НОМЕР_1;

1/2 за ОСОБА_5, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого Корецькою державною нотаріальною конторою 10.10.1978 №361.

Загальна площа будинку становить 67,4 кв. м., житлова - 45.9 кв.м., загальна інвентаризаційна вартість будинку становить 123 653 грн (а.с.43).

Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що наявний в матеріалах справи акт від 02.06.2016 року складений інспектором з благоустрою Корецької міської ради Рівненської області Щербяк Л.Р. не можна вважати належним та допустимим доказом, оскільки він не скріплений відповідним відтиском печатки органу місцевого самоврядування, а також в акті відсутні підписи сторін по справі, які б свідчили про їхнє погодження його умов. Крім того, сам акт містить запис про те, що перелік робіт записано зі слів ОСОБА_2, погодження із даним актом відповідача відсутнє.

Разом з тим, до правовідносин, що склались не підлягають до застосування норми матеріального права на які покликається позивач у своїй апеляційній скарзі, зокрема стаття 22 КпШС Української РСР з огляду на таке.

Так, відповідно до статті 22 КпШС Української РСР в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних при чин не мав самостійного заробітку.

По справі сторони не є подружжям.

Позивачем не надано належних і допустимих доказів участі у набутті спірного майна, натомість достовірно встановлено, що спірне майно набуте відповідачем до початку спільного проживання з позивачем, а тому в даному випадку підлягають до застосування норми статті 24 КпШС Української РСР, які і були застосовані судом першої інстанції.

Згідно зі ст. 24 КпШС України, чинною на час виникнення спірних правовідносин, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 1 січня 2004 року. КпШС Української РСР не передбачав правових підстав для виникнення права у чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу на майно набуте за час їх спільного проживання..

На підставі викладеного, виходячи з положень статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 1 квітня 1979 року до 01 січня 2004 року однією сім'єю не має юридичного значення, як підстава для визнання набутого в 1978 році ОСОБА_5 житлового будинку спільним сумісним майном подружжя.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що сам по собі факт перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_5, у фактичних шлюбних відносинах не є беззаперечним і належним доказом того, що господарські будівлі та поліпшення домоволодіння була зроблені саме за їх спільні кошти.

Оцінивши в сукупності досліджені докази, суд обґрунтовано зробив висновок, що спірне домоволодіння не є об'єктом спільної сумісної власності позивача ОСОБА_2 та відповідачки ОСОБА_5, оскільки воно було нею набуте в особисту приватну власність за власні кошти ще в 1978 році, до початку проживання з ОСОБА_2 з 1979 року, що юридично унеможливлює визнання домоволодіння спільним сумісним майном подружжя.

Докази того, що будинок, який був власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшився у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя, також позивачем не надані.

Згідно з ч. 3 ст. 12 і ч. 1, ч. 5 і ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, суд правильно встановив характер правовідносин сторін і вірно застосував норми матеріального права та з урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про відмову в позові за недоведеністю.

Покликання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що згідно технічного паспорту від 23.09.2015 на житловий будинок АДРЕСА_1, містить відомості, що у 1989 році були побудовані господарські будівлі : прибудова - а2, літня кухня - б, сарай - б1, що на думку позивача дає підстави для визнання цього майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, не заслуговують на увагу.

Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок виготовлений 28 вересня 2015 року в зв'язку зі зміною власника на замовлення ОСОБА_5. Відомості про рік забудови будинку у технічному паспорті зазначено 1964 рік. Відомості, що у 1989 році були побудовані господарські будівлі : прибудова - а2, літня кухня - б, сарай - б1 , прибудова - а2, літня кухня - б, сарай - б1, не підтверджені належними документами. Щодо будівництва зазначених об'єктів, то позивачем не надано документів про надання дозволу на їх будівництво, проведення будівництва, прийняття в експлуатацію..

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано вклад ОСОБА_2 у будівництво господарських споруд, утримання та поліпшення будинку, оскільки на це були використані його кошти та працю, що є підставами для визначення його спільною сумісною власністю, будинку, який дає підстави для визнання за ним права власності на частину домоволодіння, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджені належними доказами.

Інші доводи апеляційної скарги на законність рішення суду не впливають і його висновок не спростовують.

Судове рішення ухвалене відповідно до норм матеріального права із додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Оскільки оскаржене рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, то судовий збір за її подання покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Корецького районного суду Рівненської області від 13 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 серпня 2018 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.С. Шимків

Н.М. Ковальчук