Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 758/1293/15-ц

провадження № 61-13207св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

треті особи: ОСОБА_8, Чотирнадцята Київська державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року у складі судді Шаховніної М. О. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року у складі суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Гаращенка Д. Р.,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, Чотирнадцята Київська державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» (далі - КП «КМБТІ»), про визнання недійсними договорів дарування, визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що 21 червня 1980 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_9 Від даного шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_10 та ОСОБА_5 Після реєстрації шлюбу, 24 липня 1980 року позивач ОСОБА_4 зареєструвалася за місцем проживання свого чоловіка за адресою: АДРЕСА_1 Вказували, що на той час це був недобудований житловий будинок, який не введений в експлуатацію. У вказаному будинку також проживали батьки ОСОБА_9 - ОСОБА_8 та ОСОБА_11 Будівництво вказаного будинку було розпочато сім'єю її чоловіка у 1957 році на підставі договору про право на будівництво житлового будинку, укладеного між ОСОБА_8 та виконавчим комітетом Подільської районної ради у м. Києві та посвідченого Восьмою Київською державною нотаріальною конторою 06 грудня 1957 року за № 16112.

ОСОБА_4 вказувала, що з 1981 року разом з чоловіком вони вкладали свої кошти в будівництво вказаного будинку, ними було проведено капітальний ремонт будинку, відремонтовано та перекрито дах, встановлено вікна та двері, змінено електропроводку, проведено водовідвід та газифікацію, збудовано санвузол та кухню. У 1989 році будівництво будинку за спільні кошти та спільною працею членів сім»ї фактично було завершено, будинок було поділено на дві квартири з двома окремими входами.

У 1994 році помер чоловік позивачки - ОСОБА_9, правовстановлюючі документи на частину будинку на сім'ю позивача оформлені не були, проте вона з дітьми проживала у спірному будинку, конфліктів між нею та батьками чоловіка не виникало. Згодом ОСОБА_4 стало відомо, що батько її чоловіка ОСОБА_8 у 1996 року подарував спірний будинок своїй доньці ОСОБА_7, а остання згідно договору дарування від 03 липня 2014 року подарувала будинок своєму сину ОСОБА_6

Посилаючись на те, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 був збудований внаслідок спільної праці та за власні кошти ОСОБА_4 та її чоловіка, у вказаному будинку позивачі прожили понад тридцять років, іншого житла у них немає, та враховуючи те, що договори дарування є недійсними, оскільки були укладені з порушенням норм чинного законодавства, позивачі просили визнати вказаний будинок об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_9, визнати за ОСОБА_4 її частку у праві власності на будинок, а саме 1/4 частину від всього будинковолодіння, визнати, що частка померлого ОСОБА_9 у праві спільної сумісної власності на будинковолодіння складала ? частину. Також просили визнати недійсними договір дарування, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 від 18 липня 1996 року та договір дарування спірного житлового будинку, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 від 03 липня 2014 року.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що власником спірного будинку був ОСОБА_8 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки під забудову індивідуального житлового будинку, посвідченого 06 грудня 1957 року. Відповідно до технічного висновку про стан несучих конструкцій та відповідність забудови архітектурно-будівельним нормам від 25 квітня 1996 року, будівельні роботи у спірному будинку виконані господарчим способом і завершені в 1962 році, згідно проектів газифікації будинку та водопроводу замовником являвся саме ОСОБА_8, будинок було газифіковано у 1967 році, а водопостачання підведено до будинку у 1970 році. Позивачами не доведено наявності письмової угоди з власником будинку про створення спільної власності на будинок та не доведено, що з метою створення спільної власності було добудовано частину будинку за їх власні кошти. Таким чином відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання будинковолодіння об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_9 та визнання за ОСОБА_9 та ОСОБА_4 їх частки у праві власності на будинок.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування від 18 липня 1996 року недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що право приватної власності на будинок АДРЕСА_1 з 06 грудня 1957 року було зареєстроване за ОСОБА_8, тому він як власник розпорядився своїм майном на власний розсуд. Також, позивачі не надали суду доказів, що їх права або інтереси були порушені при укладанні 03 липня 2014 року договору дарування, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_4 та визнання за ОСОБА_4 її частки (долі) у праві власності на будинок на 1/4 частину від всього будинковолодіння та визнання, що частка померлого ОСОБА_9 у праві спільної сумісної власності на спірне будинковолодіння складала ? частину будинку.

Також колегія суддів погодилась із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання договорів дарування недійсними.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що на час будівництва спірного будинку не було приватної власності та весь житловий фонд ділився на державну та колгоспно-кооперативну власність. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» було прийнято у 1992 році, тому приватизація спірного домоволодіння у 1996 році повинна була відбуватися з урахуванням та дозволу всіх зареєстрованих у будинку осіб. Ураховуючи, що на час укладення ОСОБА_8 договору дарування 18 липня 1996 року на користь ОСОБА_7 спірний будинок не було приватизовано, тому вказаний договір є недійсним. Відповідач ОСОБА_7 не користувалася подарованим їй майном з 1996 року по 2015 рік, а лише за фіктивним договором дарування від 03 липня 2014 року подарувала спірне домоволодіння своєму сину ОСОБА_6

У запереченні на касаційну скаргу представник ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - ОСОБА_12, зазначив про те, що касаційна скарга не містить правових підстав для скасування ухвалених судових рішень першої та апеляційної інстанцій. Заявником не зазначено, які норми матеріального права були неправильно застосовані судами попередніх інстанції, а обставини, на які посилається ОСОБА_4, були предметом дослідження судами та не потребують додаткового аналізу, зводяться до власного тлумачення заявником обставин справи та норм матеріального права. Доводи касаційної скарги є надуманими та не підтверджені належними доказами.

14 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що будинок АДРЕСА_1 було зареєстровано на праві власності за ОСОБА_8 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки під забудову індивідуального житлового будинку, посвідченого Восьмою Київською державною нотаріальною конторою 06 грудня 1957 року за № 16112.

Згідно договору від 18 липня 1996 року ОСОБА_8 подарував ОСОБА_7 вказаний житловий будинок.

Відповідно до договору дарування житлового будинку від 03 липня 2014 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1

Згідно даних витягу державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 липня 2014 року ОСОБА_6 є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

З даних поверхового плану та технічного паспорту вбачається, що спірний будинок умовно розділено на квартиру № 1 та квартиру № 2.

Відповідно до будинкової книги за адресою: АДРЕСА_1 відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зняті з реєстраційного обліку за даною адресою з 22 липня 2014 року.

Вирішуючи питання про право власності на нерухомість, суд повинен застосувати законодавство, яке діє на час придбання (побудови) житлового будинку.

Установлено, що спірний будинок було збудовано в період з 1962 року до 1989 року, що підтверджується технічним паспортом. У пункті 6 технічного висновку про стан несучих конструкцій та відповідність забудови архітектурно-будівельним нормам від 25 квітня 1996 року зазначено, що будівельні роботи виконані господарчим способом і завершені в 1962 році.

Відповідно до проектів газифікації будинку та водопроводу, замовником яких є ОСОБА_8, будинок було газифіковано у 1967 році, а водопостачання підведено до будинку у 1970 році.

У 1962 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно статті 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Відповідно до пунктів 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктами 4, 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва і експлуатації будівель, затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_8 набув в межах, установлених законом, право володіння, користування й розпорядження спірним будинковолодінням.

Згідно статті 14 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 4 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 року з наступними змінами, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Встановивши, що між ОСОБА_4 не було укладено письмової угоди з власником будинку ОСОБА_8 про створення спільної власності на будинок та не доведено, що з метою створення спільної власності було добудовано частину будинку за власні кошти ОСОБА_4 та її чоловіка ОСОБА_9, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що відсутні підстави для визнання будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 та визнання за ОСОБА_4 її частки у праві власності на будинок.

Звертаючись до суду із вимогою про визнання договору дарування від 18 липня 1996 року недійсним позивачі посилалися на те, що вказаний договір укладений з порушенням норм статті 48 ЦК Української РСР 1963 року та укладений без наявності правовстановлюючого документу на спірний будинок.

Частиною першою статті 48 ЦК Української РСР 1963 визначено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Суди установили, що згідно листа КП «КМБТІ» право приватної власності на будинок АДРЕСА_1 з 06 грудня 1957 року було зареєстровано за ОСОБА_8

Згідно оспорюваного договору дарування від 18 липня 1996 року жилий будинок АДРЕСА_1 належить дарителю ОСОБА_8 на підставі договору на право будівництва жилого будинку, посвідченого Восьмою Київською державною нотаріальною конторою 06 грудня 1957 року

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дійшли обґрунтованого висновку про те, що при укладенні договору від 18 липня 1996 року ОСОБА_8, як власник будинку мав право на власний розсуд розпоряджатися належним йому майном. Тому доводи касаційної скарги про те, що договір дарування від 18 липня 1996 року є недійсним безпідставні.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_7 не прийняла в дар спірний будинок та здійснила фіктивний правочин на користь ОСОБА_6, спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій обставинами. Установлено, що ОСОБА_7 проживає та зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_1 та її право власності відповідно до договору дарування від 18 липня 1996 року на вищевказаний житловий будинок було зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 22 серпня 1996 року за № 39779.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не дають підстав вважати неправильним застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи наявними порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, фактично стосуються переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А.О. Лесько

С.Ю. Мартєв