Справа № 457/452/18
провадження №2/457/209/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі : головуючого судді Грицьківа В.Т.

секретар судового засідання Ринда О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування Трускавецької міської ради про надання дозволу на вивезення дитини за кордон в супроводі матері без згоди батька

за участю :

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на вивезення дитини за кордон в супроводі матері без згоди батька.

Свій позов мотивує тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 16.06.2017р. у справі №457/642/17 було розірвано та рішення суду набрало законної сили 27.06.2017р.

Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 в сторін народився син ОСОБА_6, який після розлучення проживає з матір'ю ОСОБА_1

Відсутність матеріальної підтримки відповідача змусила позивача звернутися із позовом про стягнення з останнього аліментів на неповнолітню дитину.

ОСОБА_1 намагається зробити усі умови для належного виховання та розвитку сина ОСОБА_7. З метою оздоровлення дитини та враховуючи наявність такої можливості, вона здійснила замовлення туру у ТОВ «Агенція відпочинку «Поїхали з нами» з метою отримання туристичних послуг-відпочинку у країні Греція, о.Крит-Іракліон у період з 19.06.2018р. по 28.06.2018р.

Проте відповідач, не обґрунтовуючи власної позиції, відмовив ОСОБА_1 у наданні дозволу на вивезення дитини за кордон з метою відпочинку без його супроводу, що стверджується, зокрема, з скріншотів переписки позивача з відповідачем під іменем-ніком «ОСОБА_1» у мобільному додатку «Viber». Так, спочатку відповідач обіцяв надати зазначений дозвіл після придбання путівки, але в подальшому відмовився.

Вказане зумовило відкликання вищевказаного замовлення та укладення Договору №К406/180315-3 від 15.03.2018р. на туристичне обслуговування - на інший період відпочинку, а саме з 11.09.2018р. по 20.09.2018р.

Листом від 02.05.2018р. (присвоєно номер поштового відправлення 880) ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з проханням надати дозвіл на вивезення дитини без його супроводу. Отримавши вказаний лист, що вбачається, зокрема, з роздруківки он-лайн сервісу відстеження потових пересилань ПАТ «Укрпошта» щодо відправлення 880, та листа Центру поштового зв'язку №3 ПАТ «Укрпошта» №77 від 14.05.2018р. відповідач проігнорував вказане звернення. 11.05.2018р. позивач звернулась до ОСОБА_2 повторно із вищевказаним проханням, надіславши лист, якому присвоєно номер поштового відправлення 076.

Відповідач як батько малолітньої дитини - ОСОБА_6 ігнорує прохання позивача по справі щодо надання вищевказаного дозволу та уникає спілкування з позивачем як матір'ю сина, що унеможливлює отримання від ОСОБА_2 дозволу на виїзд за кордон дитини, у зв'язку з цим вона змушена була звернутись до суду.

Позивачка в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити та додала, що вона вдруге вийшла заміж і її теперішній чоловік працює в Іспанії. Вони хочуть сім'єю з сином поїхати на відпочинок у Грецію. Спочатку вони хотіли їхати в червні, бо колишній чоловік сказав, що дасть дозвіл для виїзду сина за кордон коли в неї буде путівка. Однак, придбавши путівку, дозволу він не дав, тому їй перенесли відпочинок на вересень, а вона відповідно звернулась до суду з даним позовом. Її син цього року іде в 1 клас в школу у м. Трускавці де вже записаний, але йому необхідно оздоровитись, оскільки у нього збільшена щитовидна залоза. Вона працює лікарем, тому чітко це може ствердити.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити, додавши, що позивачка у червні звернулась до суду, бо дитині необхідно відпочити, однак батько дитини проти цього. Відпочинок було перенесено на вересень по причині того, що відповідач не надав дозволу на виїзд дитини за кордон.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав. Додатково пояснив, що він заперечує проти виїзду сина за кордон, оскільки поїздка сина відбудеться в період навчання в школі; коли він звернувся до позивачки, щоб вона надала дозвіл на спілкування з сином, то вона відмовила йому. Крім цього, він також боїться, що коли вони перетнуть лінію кордону, то більше не повернуться, так як її чоловік працює в Іспанії, однак якщо б позивачка підписала з ним договір, то він би надав дозвіл на виїзд дитини за кордон.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, оскільки існує конфліктна ситуація між сторонами і є спір по вихованню дитини, при цьому запропонував підписати позивачці договір про участь батька у вихованні та утриманні дитини, де передбачено порядок виїзду дитини за кордон та штрафні санкції у випадку неповернення.

Представник служби у справах дітей Трускавецької міської ради - ОСОБА_5 в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити, оскільки таке рішення відповідатиме інтересам дитини.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 пояснила, що вона являється мамою відповідача. Їй відомо, що невістка хоче поїхати з внуком на оздоровлення за кордон. Листи від невістки отримувала вона. Син працює у Польщі на заводі з 01.01.2018 року. Вона не проти, щоб внук оздоровився в Україні.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_2 пояснив, що вперше йому стало відомо про дозвіл на виїзд за кордон з переписки між ним та ОСОБА_1 по вайберу. У нього була зустріч з колишньою дружиною та її хлопцем в понеділок після Пасхи. Він хотів зустрітись з сином і дружина сказала, що привезе його до магазину «Мандарин» у м. Трускавці. Натомість, вона прийшла зі своїм хлопцем і сказала, щоб він підписав дозвіл для виїзду сина за кордон на відпочинковий тур. Коли він сказав що не підпише, то хлопець колишньої дружини ОСОБА_11, нині її чоловік, відповів йому, що вони вивезуть сина за кордон він і не знатиме куди. Однак з приводу цього він не звертався до поліції у звязку з тим, що ця зустріч не мала для нього негативних наслідків. Дозвіл на виїзд дитини за кордон він надав би колишній дружині лише за умови підписання нею договору про участь батька у вихованні та утриманні дитини з певними вимогами. Цей договір дасть йому гарантії і він матиме право на стягнення грошових коштів на свою користь. Крім цього, на його думку порушується його право на виховання сина, так як позивачка має намір виїхати з сином за кордон в Грецію і не повернутись. В Польщі на заводі Лір Корпорейшн у м.Лейгниця він працює неофіційно.

Заслухавши позивачку, представника позивачки, відповідача, представника відповідача, представника третьої особи, свідків ОСОБА_8, ОСОБА_2, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного:

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.10.2008 року, який рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 16.06.2017р. у справі №457/642/17 було розірвано та рішення суду набрало законної сили 27.06.2017р., що підтверджується копією рішення суду, яке знаходиться в матеріалах справи.

Від даного шлюбу в сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_6, що стверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 06.03.2012 року.

Син після розірвання шлюбу проживає з позивачкою, що і підтвердили сторони в судовому засіданні.

Позивачкою було подано позов про стягнення аліментів з відповідача на утримання сина, оскільки відповідач добровільно не надавав матеріальної допомоги для утримання сина.

Як вбачається з копії довідки про розмір отриманих аліментів ОСОБА_10 від 23.02.2018 року за вих № 01-38/Д2-55154747/1545, то нею було отримано за період з 01.10.2017р. по 31.10.2017 року у сумі -0,00 грн.;

01.11.2017 р. по 30.11.2017 року у сумі-5375,50 грн.;

01.12.2017 р. по 31.12.2017 року у сумі-1500,00 грн.;

01.01.2018 р. по 31.01.2018 року у сумі-1500,00 грн.;

01.02.2018 р. по 23.02.2018 року у сумі 0,00 грн..

З метою оздоровлення сина позивачкою було заброньовано тур з 19.06.2018 року по 29.06.2018 року у ТОВ «Агенція відпочинку «Поїхали з нами» з метою отримання туристичних послуг-відпочинку у країні Греція, о.Крит-Іракліон, (що підтверджується копією Листа-бронювання №CER19068B8) та та оплачено вартість туру в розмірі 29120 грн., що стверджується копіями квитанцій (а.с. 35).

У зв'язку з необхідністю отримання дозволу на виїзд сина за кордон для відпочинку, позивачка звернулась до відповідача з проханням щодо отримання такого дозволу, однак він відмовив, що стверджується скріншоту переписки позивача та відповідача у мобільному додатку «Viber», яка знаходиться в матеріалах справи та і поясненнями сторін у судовому засіданні.

В подальшому позивачка змушена була відкликати вищевказане замовлення та укладення Договору №К406/180315-3 від 15.03.2018р. на туристичне обслуговування - на інший період відпочинку, а саме згідно заявки - додатку №1 до Договору на туристичне обслуговування №К406/180315-3 від 15.03.2018р. вбачається, що туристична подорож Позивача (ОСОБА_1) та її сина (ОСОБА_6) здійснюється до країни Греція/Іракліон (о.Крит) у період з 11.09.2018р. по 20.09.2018р. Деталі транспортування: Авіапереліт. Виліт (виїзд) з м.Львів 11.09.2018р., виліт (виїзд) з Іракліон 20.09.2018р.

Позивачкою робились спроби щодо врегулювання даного спору мирним шляхом, але безрезультатно.

Частиною 3 ст. 51 Конституції України визначено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україні.

Відповідно до ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Пункт 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України №231 від 31.03.1995, вказує, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

Пунктами 3, 4, 5 постанови КМ України від 27.01.1995 №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» передбачено, що: виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одною з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

У разі посилання на цей закон слід указувати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення.

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Статтями 7, 155 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Статтями 3,6 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, учасником якої є Україна з 27.09.1991 року, встановлено - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративним чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави - учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Стаття 27 цієї Конвенції передбачає - держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків.

В процесі розгляду справи представником відповідача в судовому засіданні 20.07.2018 року було долучено письмові докази, зокрема копію договору про участь батька у вихованні та утриманні дитини. Аналізуючи зміст даного договору, суд приходить до переконання, що даний договір не можна вважати таким, що відповідає інтересам дитини та що в результаті укладення якого зі сторони відповідача, тобто батька буде здійснена реалізація його прав та виконання обов'язків, що будуть ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності й не будуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Судом також встановлено, що дитина постійно проживає разом з матір'ю, мати дитини піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, забезпечує дитину усім необхідним, відповідач проживає окремо, сплачує аліменти.

Відповідач не заперечує проти проживання сина з матір'ю, однак згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон не надав, указуючи при цьому, що позивачка порушує його права на участь у вихованні дитини.

Крім цього, відповідач не надав доказів, які б свідчили про те, що ним особисто зроблено для створення належних умови задля забезпечення та гарантування повноцінного, здорового, гармонійного розвитку його неповнолітньої дитини, а також суду не надано доказів того, що позивачка виїздить з дитиною на постійне місце проживання до Республіки Греція або іншої держави і в ході судового розгляду таких доказів здобуто не було.

Натомість, до матеріалів справи на адресу суду 25.07.2018 року позивачка направила довідку КЗ Львівської обласної ради "Львівський обласний центр екстренної медичної лопомги та медицини катостроф за № 75 від 23.07.2018 року про те, що позивачка ОСОБА_1 дійсно працює лікарем з медицини невідкладних станів пункту екстренної медичної допомоги м. Трусквець -Дрогобицької районної станції екстренної медичної допомоги з 01.11.2017 року та довідку ТОВ "Хотел Менежмент Груп" за № 233 від 24.07.2018 року про те, що позивачка ОСОБА_1 дійсно працює за сумісництвом в ТОВ "Хотел Менежмент Груп" лікарем-терапевтом відокремленого відділення № 1 медичного центру "Медпалас" з 10.05.2018 року, що дає підстави суду вважати, що позивачка не має наміру виїзду на кордон на постійне місце проживання.

Суд вважає, що інтереси батьків мають право на реалізацію такою мірою та в такий спосіб, які відповідатимуть саме інтересам забезпечення повноцінного розвитку та зростання неповнолітньої дитини.

Враховуючи вищезазначені норми закону, аналізуючи докази, які були надані сторонами та які були здобуті судом в процесі розгляду справи, суд вбачає підстави для задоволення позову.

Оскільки судом прийнято рішення по задоволення позову, то з відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід стягнути сплачений позивачкою при поданні позову судовий збір в розмірі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією № 23 від 04.05.2018 року, яка знаходиться в матеріалах справи (а.с. 6).

Керуючись ст.ст. 141, 150, 155 СК України, ст.ст. 29, 313 ЦК України, ст. ст. 2, 10, 141, 263, 265, 273. 274, 354 ЦПК України, с у д,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Надати дозвіл ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянці України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на тимчасове вивезення та виїзд сина, ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України) за кордон - у країну Грецію в супроводі матері ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1) з туристичною метою у період часу з 11.09.2018 року по 20.09.2018 року без згоди та супроводу батька дитини, ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2).

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 сплачений нею при поданні позовної заяви судовий збір в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири грн. 80 коп.).

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Львівської області через Трускавецький міський суд Львівської області протягом 30 днів із дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення було витовлено 01.08.2018 року.

Суддя: В. Т. Грицьків