Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 201/17659/15-ц

провадження № 61-21613св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник відповідача - Сокуренко НаталіяВікторівна,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, ОСОБА_5, публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Пищиди М. М., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, ОСОБА_5, публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «А-Банк»), про визнання поруки припиненою.

Позовна заява мотивована тим, що 09 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 53 000,00 дол. США з кінцевим терміном повернення кредиту до 09 вересня 2018 року.

З метою забезпечення виконання за вказаним кредитним договором, 09 вересня 2008 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір поруки.

Вказуючи на те, що позичальник з грудня 2009 року припинив виконувати свої зобов'язання за кредитним договором, а з вимогою до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника і поручителя банк звернувся лише у серпні 2012 року, ОСОБА_1 на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України просив суд визнати договір поруки припиненим, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив до нього вимоги.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 11 січня 2016 року у складі судді Антонюка О. А. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Таким чином, встановивши, що строк виконання основного зобов'язання умовами договору встановлено до 09 вересня 2018 року, суд дійшов висновку, що кредитором не пропущено передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк пред'явлення вимог до поручителя, тому підстав для визнання поруки припиненою, на підставі заявлених позивачем вимог, немає.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 11 січня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1

Визнано припиненим договір поруки від 09 вересня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 024,00 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2016 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 11 січня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1

Визнано припиненим договір поруки від 09 вересня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 024,00 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позичальник останній платіж за кредитним договором здійснив у грудні 2009 року, а вимогу про стягнення кредитної заборгованості до позичальника і поручителя банк пред'явив лише у серпні 2012 року, тобто за межами строку, визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України, що є підставою для задоволення позову ОСОБА_1

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, не відповідає нормам матеріального права, оскільки такий строк повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права повернення кредиту достроково.

У липні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що кредитором було пропущено шестимісячний строк від дня настання строку виконання основного зобов'язання для звернення до суду з позовом до поручителя про стягнення заборгованості, тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про визнання договору поруки від 09 вересня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», припиненим з підстав, встановлених частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У частині третій статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду у повній мірі не відповідає.

Судом установлено, що 09 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 53 000,00 дол. США зі сплатою 18 % річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення кредиту до 09 вересня 2018 року. За умовами цього договору повернення кредиту здійснюється щомісячно частинами у розмірі не менш як 963,53 дол. США, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту.

З метою своєчасного і належного виконання ОСОБА_4 узятих на себе зобов'язань за вказаним кредитним договором, 09 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед банком за кредитним договором у повному обсязі.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що позичальник з грудня 2009 року кредит не погашав, банк протягом шести місяців вимоги до нього не пред'явив, а після спливу цього строку, у серпні 2012 року, подав до нього позов.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Виконання сторонами зобов'язання - це здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором.

Отже, основне зобов'язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як установив суд, боржник ОСОБА_4 (а відтак і поручитель) узяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 09 вересня 2018 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, можна зробити висновок, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року (провадження № 14-145цс18).

Зі змісту кредитного договору від 09 вересня 2008 року вбачається, що повернення кредиту здійснюється щомісячно частинами у розмірі не менш як 963,53 дол. США, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту.

Згідно з договором поруки від 09 вересня 2008 року відповідальність поручителя наступає у випадку невиконання (неналежного виконання) боржником зобов'язання за кредитним договором.

Апеляційний суд установив, що позичальник свій останній платіж сплатив 09 грудня 2009 року, а наступний термін платежу за договором був визначений 11 січня 2010 року, який він не здійснив, а тому з 12 січня 2010 року несплачена заборгованість вважається простроченою.

Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов'язань за кредитом.

Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 12 січня 2010 року) пред'явити вимоги до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом з тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд не врахував, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком останній платіж повинен бути здійснений 09 вересня 2018 року), а за договором поруки відповідальність поручителя настає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором. Крім того, суд не з'ясував, чи пред'явив банк вимогу до поручителя в межах шести місяців за кожним щомісячним платежем, та чи припинилась порука за окремими платежами.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вимог частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року не врахував висновки і мотиви, з яких ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2016 року було скасовано попереднє рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року.

При цьому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука ОСОБА_1 припинилася в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку, однак правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Отже, апеляційним судом безпідставно скасовано рішення місцевого суду, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

На підставі вказаного рішення апеляційного суду відповідно до статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати, пов'язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 584,64 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року скасувати.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 11 січня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 584,64 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В . Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк