Справа № 495/9701/16-ц
№ провадження 2/495/846/2018
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

11 червня 2018 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі: головуючого - одноособово судді Шевчук Ю.В.

при секретарі - Савенко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб із відповідачкою, оскільки спільне життя позивача з відповідачкою не склалося, сторони мають різні погляди на сімейне життя та обов'язки, спільне господарство не ведуть. Збереження сім'ї є неможливим. Спору про поділ майна, що є їхньою спільною власністю не мають, також просить визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання позивача за адресою : АДРЕСА_1.

Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає, просить розірвати шлюб з відповідачем та визначити місце проживання дитини з ним, за місцем його проживання.

Відповідачка у судове засідання не з'явилась, надала суду заяву відповідно до якої вказує, що позов ОСОБА_1 до неї про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини нею визнається, та вона не заперечує проти його задоволення у повному обсязі.

У зв'язку з неявкою в судове засідання сторін по справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 11 листопада 2011 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Тарутинського району Одеської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 11 листопада 2011 року, зроблено відповідний актовий запис № 07.Від шлюбу мають малолітню доньку: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 виданим 23 березня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, про що в книзі реєстрації народжень зроблено актовий запис № 128, яка зареєстрована та мешкає зі мною за адресою: АДРЕСА_1. Сторони по справі разом проживали за адресою : АДРЕСА_3, яку тимчасово знімали. За проживання в даній квартирі і комунальні послуги оплачував позивач сам особисто, зі своєї заробітної плати.Спочатку сімейне життя складалось дуже добре, але на протязі декількох місяців відносини між сторонами поступово погіршувалися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Кожен має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім'ю. Відповідачка постійно нехтувала сімейними цінностями, з її ініціативи між ними постійно виникали сварки, свідком яких нерідко була донька, що тяжким чином впливає на її психічний стан та кожен раз спричиняє мені душевні страждання.

10 травня 2015 року, відповідачка покинула квартиру, де вони проживали разом із позивачем та і пішла від сім'ї до іноземного громадянина, при цьому доньку залишилась проживати із позивачем. З того часу, відповідачка проживає окремо. Тобто, відповідачка не дає дитині належного виховання та розвитку, матеріального забезпечення, не може забезпечити нормальних безпечних для здоров'я дитини умов проживання та уникає будь-якого піклування про дитину, доволі тривалий час. З моменту народження й по теперішній час, донька прописана за адресою АДРЕСА_1, проживає з позивачем і знаходиться на його утриманні. Позивач має постійну роботу, власний бізнес, робочий день триває з 9 - 00 до 16-00 години, тому має час відводити дитину до дитячого закладу, в гурток англійської мови та бальних танців, займатися із нею вечорами, гуляти та іншим чином піклуватися про неї, має стабільний, самостійний немалий дохід, яким може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Крім того, позивач проживає разом зі своєю матір'ю, яка має вищу педагогічну освіту, має сили і бажання допомагати доглядати за донькою. Також, з 01.06.2014 року донька, ОСОБА_3 відвідує логопедичну групу № 8, оскільки вона має мовленеві порушення, згідно витягу з протоколу засідання психологічної медико - педагогічної консультації від 24 квітня 2014 року № 237 вбачається, що ОСОБА_3 був поставлений діагноз: ЗНМ - І рівня, дитина потребує логопедичної допомоги обов'язково, і позивач взмозі водити дитину до логопеда.

Як вбачається з ч.2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Ч. 1 ст. 105 СК України вказує, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя або одного з них.

Статтею 109 СК України передбачено, що шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Відповідно до ч.1ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

На підставі ст. 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Частиною 3 ст.115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Сторони по справі разом не проживають, спільне господарство не ведуть. Подружнє життя не склалося, шлюбні відносини припинені.

Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що між сторонами втрачено почуття кохання та поваги один до одного. Сім'я розпалася та існує формально. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.

Стаття 51 Конституції України гарантує кожному із подружжя рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов'язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року).

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.8, 9 ст.7 Сімейного кодексу України (далі - СК) сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства та з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Крім цього, принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір'ю.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації неможна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Тим більш, що поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Вирішуючи заявлений позов, суд враховує практику Європейського суду з приводу виниклих між сторонами правовідносин. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому було встановлено порушення Україною статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція). Вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Суд зазначає про те, що у даній справі батько має належні житлово-побутові умови для забезпечення дитини усім необхідним для її розвитку, має стабільний дохід, має можливість утримувати малолітніх дитину матеріально, позитивно характеризуються за місцем роботи та проживання. Натомість мати дитини не створила належних умов для проживання, виховання дитини.

Згідно ч. 1 статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги визнання відповідачкою позову у повному обсязі, а також факт того, що позивач створює належні умови для гармонійного розвитку, проживання, навчання та виховання дитини, у зв'язку із чим, суд приходить до переконання про те, що на даний час існують виняткові обставини для визначення місця проживання дитини з батьком, а не з матір'ю, і що таке відповідатиме інтересам дитини, сприятиме належним умовам її проживання, гармонійному розвитку та вихованню, належному матеріальному забезпеченню, у зв'язку з чим позов слід задоволити.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 247, 258, 263- 265, 273 ЦПК України, ст. ст.104,105, 110, 112, 113, 160-161, 180-182 СК України, ст. 3 "Конвенції про права дитини", прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 р. (набрала чинності для України 27 вересня 1991 р.), суд ,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини - задовольнити.

Розірвати шлюб, укладений 11.11.2011 року між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2(дошлюбне прізвище ОСОБА_2), ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрований виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Тарутинського району одеської області, актовий запис №07, які від шлюбу мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, із батьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, за адресою: АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: