Постанова
Іменем України

18 липня 2018 року
м. Київ

справа № 285/3000/17-ц
провадження № 61-46св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,
суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:
заявник ОСОБА_1 ,
заінтересовані особі: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, Товариство Червоний Хрест,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 жовтня 2017 року у складі судді Заполовської Т. Г. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 13 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Талько О. Б., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

На обгрунтування заяви зазначав, що 16 вересня 2005 року на підставі контракту він був прийнятий на військову службу у Збройні Сили України.

З 01 травня 2014 року його було зараховано до списків військової частини польова пошта НОМЕР_1 та призначено на посаду головного сержанта мінометної батареї.

З 10 травня 2014 року, у складі військової частини польова пошта НОМЕР_1 він безпосередньо брав участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей, що зазнали збройної агресії з боку Російської Федерації.

Під час виконання бойового завдання поблизу смт Новоайдар Луганської області 17 червня 2014 року він отримав вогнепальні сліпі осколкові поранення м`яких тканин зовнішньої поверхні правого стегна та внутрішньої поверхні лівої гомілки з наявністю сторонніх тіл (металевих уламків).

14 жовтня 2014 року Управління праці та соціального захисту населення Новоград-Волинської міської ради Житомирської області видало йому посвідчення інваліда ІІІ групи, а 07 квітня 2015 року йому видано посвідчення учасника бойових дій.

Посилаючись на те, що його поранення відбулося внаслідок юридичного факту, а саме - збройної агресії Російської Федерації проти України, встановлення такого юридичного факту йому необхідно для визначення статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, що була ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР 03 липня

1954 року та на те, що оскільки встановлення факту поранення внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, в іншому порядку, окрім як у спосіб звернення до суду не передбачено, просив задовольнити його заяву.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області

від 31 жовтня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право особи перебувати під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною є абсолютним, та не може залежати від встановлення юридичного факту, підтвердження його наявності або відсутності, у зв`язку з чим наявність або відсутність факту збройної агресії Російської Федерації проти України жодним чином не породжує і не може мати юридичні наслідки для заявника, зокрема спричинити виникнення, зміну або припинення його особистих чи майнових прав. Ураховуючи положення статті 256 ЦПК України 2004 року, а також те, що обставини, які свідчать про факт збройної агресії Російської Федерації є загальновідомим і закріплені державною на законодавчому рівні, а характер, обставини та місце поранення ОСОБА_1 зафіксовано у встановленому законом порядку, відсутні правові підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення зазначеного юридичного факту в порядку окремого провадження.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилено, рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 жовтня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення мотивовано тим, що розділ IV ЦПК України 2004 року не передбачає повноважень суду в порядку окремого провадження встановлювати причини виникнення фактів, а саме причинно-наслідкового зв`язку між збройною агресією Російської Федерації проти України та отриманням заявником поранення. Дія Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях поширюється на поранених особового складу збройних сил будь-якого збройного конфлікту, а тому рішення суду на підтвердження факту причинно-наслідкового зв`язку між збройною агресією та пораненням, не вимагається. При цьому, факт поранення ОСОБА_1 підтверджено у встановленому законом порядку, а збройна агресія Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом.

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся із касаційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржувані судові рішення, та ухвалити нове рішення про задоволення його заяви, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не з`ясували суть його заяви, оскільки він просив встановити не юридичний факт збройної агресії Російської Федерації проти України, а юридичний факт того, що він отримав поранення під час виконання військового обов`язку, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, що не є загальновідомим і має індивідуальний характер, оскільки стосується виключно його.

Встановлення зазначеного факту можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між пораненням чи загибеллю військовослужбовців у зоні проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації.

Звернення до суду з указаною заявою обумовлено тим, що він має на меті визначення статусу жертви міжнародного збройного конфлікту з подальшим виникненням права на отримання допомоги від гуманітарних організацій.

Відзив на касаційну скаргу станом на дату розгляду вказаної справи не надходив.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, що з 16 вересня 2005 року ОСОБА_1 проходив військову службову у в/ч НОМЕР_2 у Збройних Силах України.

Відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданої 22 грудня 2014 року військовою частиною польова пошта НОМЕР_1 , старшина ОСОБА_1 дійсно в період з

10 травня 2014 року по 18 червня 2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Підстава витяг з наказу ПЗК АТО при СБУ (по стройовій частині)

від 29 листопада 2014 року № 84.

17 червня 2014 року під час виконання бойового завдання біля м. Новоайдар Луганської області, у ході проведення заходів антитерористичної операції, ОСОБА_1 отримав вогнепальне поранення правого стегна та лівої гомілки.

На підставі наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1

від 24 червня 2014 року № 289 було призначено проведення службового розслідування по обставинам отримання 17 червня 2014 року старшиною військової служби за контрактом ОСОБА_1 травми (поранення). За наслідками розслідування складений акт від 05 липня 2014 року.

На підставі акта розслідування та у відповідності до додатку № 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, за підписами уповноважених осіб військової частини та медичної служби військової частини польова пошта НОМЕР_1 , видана довідка від 17 липня 2014 року № 977 про обставини травми (поранення) ОСОБА_1 , якою підтверджується, що

17 червня 2014 року близько 23 години під час виконання бойового завдання біля м. Новоайдар Луганської області в ході проведення заходів антитерористичної операції, старшина військової служби за контрактом

ОСОБА_1 отримав вогнепальне поранення правого стегна та лівої гомілки.

Витягами з протоколів засідань Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 08 серпня 2014 року № 2263 та

07 грудня 2015 року № 4637 підтверджується, що отримані ОСОБА_1 поранення пов`язані з виконанням ним обов`язків військової служби по захисту Батьківщини.

Ураховуючи наведене, суди дійшли правильного висновку, що факт поранення

ОСОБА_1 під час проходження ним служби підтверджується належними та допустимими доказами у розумінні статей 58-59 ЦПК України 2004 року.

Проте, у порушення вимог статті 256 ЦПК України 2004 року, суди не з`ясували за встановленням якого факту, що має юридичне значення, звернувся з заявою ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої та другої статті 213 ЦПК 2004 року України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 234 ЦПК України 2004 року окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частиною другою статті 256 ЦПК України 2004 року у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

ОСОБА_1 звернувся до суду у порядку окремого провадження з метою встановлення факту, що має юридичне значення у порядку, передбаченому статтею 256 ЦПК України 2004 року. Метою встановлення такого факту є визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (далі Конвенція), яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто отримати статус жертви міжнародного збройного конфлікту та з подальшим отримання допомоги від гуманітарних організацій.

Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.

Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих.

Приписами статті 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.

Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України

від 15 квітня 2014 року«Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.

Вказані норми передбачають, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить заявник, а тому висновки суддів про те, що його встановлення не зумовить виникнення та набуття певних наслідків не узгоджується з положеннями цього Закону, а тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що від встановлення зазначеного юридичного факту не може залежати виникнення певних юридичних наслідків заявника, є передчасними.

Крім того, обгрунтовуючи необхідність встановлення факту того, що поранення при виконанні військової служби 17 червня 2014 року на території

смт Новоайдар Луганської області він отримав внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, заявник акцентував увагу судів на відсутність іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманням ним пораненням та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, зазначав, що обставини, які свідчать про факт збройної агресії Російської Федерації проти України, є загальновідомим, що закріплено на законодавчому рівні, і документально підтверджуються характер, обставини та місце поранення ОСОБА_1 , а тому дійшов висновку про відсутність правових підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 .

Разом з тим, посилання суддів попередніх інстанцій на те, що характер, обставини та місце поранення ОСОБА_1 зафіксовано у встановленому законом порядку, зокрема: довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), витягами з протоколів засідань Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань від 08 серпня

2014 року № 2263 та 07 грудня 2015 року № 4637 не є переконливими, оскільки змістом зазначених документів підтверджується те, що отримані ОСОБА_1 поранення пов`язані з виконанням ним обов`язків військової служби по захисту Батьківщини, а не будь-які інші обставини.

Посилання судів на загальновідомість збройної агресії Російської Федерації проти України також не можуть бути належним обґрунтуванням ухвалених судових рішень, оскільки ОСОБА_1 не оспорював зазначені обставини, а навпаки посилався на них, та просив встановити факт індивідуальної дії щодо себе. Крім того, загальновідомість обставин (факту) є підставою, яка звільняє від доказування (частина друга статті 61 ЦПК України 2004 року), а не підставою для відмови в задоволенні вимог.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

З огляду на наведене, Верховний Суд убачає, що суд першої інстанції зазначених вимог не врахував, належним чином не з`ясував суть вимог заявника, зокрема для встановлення якого юридичного факту він звернувся до суду, факту поранення чи факту збройної агресії Російської Федерації, внаслідок якої він отримав поранення. Апеляційний суд на порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України 2004 року, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, не зазначив конкретні обставини і факти, що їх спростовують, та дійшов передчасного висновку про відмову у її задоволенні.

В силу положень статті 400 ЦПК України, відповідно до якої суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з`ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були належним чином досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до пунктів першого та третього частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки суди не з`ясували, про встановлення якого саме юридичного факту ставить питання ОСОБА_1 , та чи підлягає його заява захистові у такий спосіб, не з`ясували наявність причинно-наслідкового зв`язку між обставинами, на які він посилається, за наслідками встановлення яких можна дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для задоволення його вимог, що має визначальне значення для правильного вирішення справи, оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними і обгрунтованими, а тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суд першої та апеляційної інстанцій ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області

від 31 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області

від 13 грудня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик