Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 282/971/16

провадження № 61-17835св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н.О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Косигіної Л. М., Худякова А. М., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що він є власником будинку АДРЕСА_1. В будинку, крім нього, проживає ОСОБА_2, який порушує громадський спокій, вчиняє неправомірні дії з приводу чого він неодноразово звертався до Любарського відділу поліції Житомирської області.

Посилаючись на вищевикладене, просив заборонити ОСОБА_2 перебувати і з'являтися в будинку, зобов'язати відшкодувати спричинену йому матеріальну та моральну шкоду.

Заочним рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 09 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, Стягнуто з позивача на користь держави 551,20 грн судового збору.

Заочне рішення районного суду мотивовано тим, що позивач не є власником домогосподарства за адресою: вулиця Клубна, 10, смт Любар Житомирської області та проживає там без реєстрації, а також суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач завдав йому матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 24 січня 2017 року заочне рішення Любарського районного суду Житомирської області від 09 грудня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновками районного суду, апеляційний суд зазначив, що позивач не вказав у позовній заяві розмір матеріального та морального відшкодування, не надав доказів на їх підтвердження, а також не заявив клопотання про залучення до участі у справі осіб, які є співвласниками або наймачами спірного домоволодіння. При цьому апеляційний суд позбавлений можливості усунути вказані недоліки під час апеляційного перегляду рішення.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій просив скасувати ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 24 січня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Касаційну скаргу мотивована тим, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, не з'ясував обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення справи, не визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає до застосування, ухвалив рішення яке не відповідає закону.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 16 вересня 2008 року визнано за ОСОБА_4., 1957 року народження, право власності на будинок з господарськими будівлями за АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

05 жовтня 2012 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким все своє рухоме та нерухоме майно, яке на день її смерті буде їй належати, з чого б воно не складалося, де б воно не знаходилося і на що за законом вона матиме право, заповіла в рівних частках: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Суди встановили, що ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, спадкова справа відкрита 02 липня 2013 року, свідоцтво про право на спадщину не отримав (а. с. 109, 110).

Згідно з паспортними даними ОСОБА_1 з 17 грудня 1999 року до 23 липня 2003 року був зареєстрований в будинку АДРЕСА_1, з 23 вересня 2003 року зареєстрований в АДРЕСА_2 (а. с. 111-112).

Відповідно до довідки Любарської селищної ради Житомирської області ОСОБА_1 проживає у будинку АДРЕСА_1 без реєстрації (а. с. 117).

Згідно з довідкою Любарської селищної ради Житомирської області від 11 жовтня 2016 року № 1387 в будинку АДРЕСА_1 крім ОСОБА_1 зареєстровані та проживають: ОСОБА_6 - сестра позивача (спадкоємиця за заповітом), ОСОБА_7, 2010 року народження (племінник позивача); зареєстрована, але не проживає ОСОБА_5 - сестра позивача, (спадкоємиця за заповітом); проживають, але не зареєстровані: ОСОБА_2 (племінниця позивача), ОСОБА_2 (чоловік ОСОБА_6.)

Згідно з листом Любарського відділення поліції Бердичівського відділу поліції ГУНП в Житомирській області від 19 вересня 2016 року № 5083/205/01-16, ОСОБА_1 неодноразово звертався до відділу поліції щодо неправомірної поведінки ОСОБА_2 - чоловіка ОСОБА_6 (а. с. 2).

Звертаючись до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 права користування будинком АДРЕСА_1, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач регулярно порушує громадський порядок, чинить неправомірні дії по відношенню до нього, у зв'язку з чим просив заборонити відповідачеві з'являтися у його домогосподарстві та відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, розмір якої не зазначив.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 58 ЦПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він є співвласником будинку АДРЕСА_1 у розумінні статті 391 ЦК України, а також з наданого позивачем листа Любарського відділення поліції Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області від 19 вересня 2016 року не можливо встановити які саме неправомірні дії чинить ОСОБА_2 по відношенню до позивача та яку матеріальну та моральну шкоду йому завдано.

За таких обставин колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими, а тому передбачені законом підстави для їх задоволення відсутні.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Любарського районного суду Житомирської області від 09 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 24 січня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило