Ухвала

Іменем України

19 липня 2018 року

м. Київ

справа № 487/959/17

провадження № 61-38940ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,

розглянув касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2018 року у складі судді Притуляк І. О. та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 31 травня 2018 року у складі колегії суддів: Прокопчук Л. М., Самчишиної Н. В., Царюк Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «Адміністрація морських портів») про визнання незаконним та скасування наказу т.в.о. начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів» Єременко С. М. від 17 січня 2017 року № 30 «Про внесення змін до штатного розпису», поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що працював на посаді контролера команди охорони загону загальної охорони та режиму в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів». Згідно із наказом начальника Адміністрації Миколаївського морського порту від 23 березня 2017 року № 142/о «Про припинення трудового договору» його звільнено з посади яку він обіймав за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, за скороченням штату, у наказі про звільнення причиною звільнення зазначено наказ від 17 січня 2017 року № 30 «Про внесення змін до штатного розпису». Звільнення вважає незаконним, оскільки не існувало об'єктивних причин для скорочення посади, змін в організації виробництва і праці не відбулося, відповідач завчасно не повідомив профспілкову організацію про наступне вивільнення, звільнення відбулося без отримання попередньої згоди профспілкового комітету.

Враховуючи наведене, з урахування уточнення позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати наказу т.в.о. начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів» Єременко С.М. від 17 січня 2017 року № 30 «Про внесення змін до штатного розпису», поновити його на роботі на посаді контролера команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму, а також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2018 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді контролера команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів».

Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 60 018,10 грн. У іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача проведено відповідачем без дотримання процедури, передбаченої статтями 43, 49-2, 252 КЗпП України, статтею 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 31 травня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

У червні 2018 року представник Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» подала касаційну скаргу на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 31 травня 2018 року, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В касаційній скарзі заявник посилається на те, що відповідь профспілкової організації про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем належним чином не аргументована. Крім того, відповідачем при звільненні позивача виконані вимоги передбачені статтею 49-2 КЗпП України.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

У відповідності до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом із тим як зазначено у частині п'ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зі змісту оскаржуваних судових рішення вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Судами встановлено, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов'язок надання пропозицій про наявні на підприємстві вакансії, які з'явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення. В актах відмови позивача від ознайомлення із запропонованими вакансіями, наданих відповідачем не зазначено з якими вакансіями ДП ««Адміністрація морських портів України» мало намір ознайомити позивача, акти не містять посилань на конкретний список вакансій, його реквізити, при цьому дати наданих суду списків вакансій не співпадають із датами актів. Крім того, відсутні докази повідомлення позивача про наявні вакансії у центральному офісі, Головному представництві у м. Одесі та філіях ДП «Адміністрація морських портів України» протягом двох місяців та на день звільнення.

Відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору.

Позивач є членом професійної спілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту, при цьому відповідач при звільненні позивача з роботи не звертався до професійної спілки щодо надання останньою згоди на таке звільнення.

Відповідно до витягу з протоколу засідання профкому, наданого на запит суду, професійна спілка відмовила у наданні згоди на звільнення позивача.

Відповідно до статті 235 КЗпП УКраїни в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Положення статті 235 КЗпП УКраїни встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про порушення відповідачем при звільненні позивача з роботи положень статей 43, 49-2, 252 КЗпП України та статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Оскільки правильне застосування судами норм матеріального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів і касаційна скарга є необґрунтованою, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою і шостою статті 394, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадженняу справі за позовомОСОБА_4 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 31 травня 2018 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак С. О. Погрібний Г. І. Усик