ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 489/6544/15-ц

провадження № 61-13604св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», подану його представником Гринем Костянтином Андрійовичем, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2015 року, ухвалене у складі судді Кокорєва В. В., та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 28 січня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Мурлигіної О. Я., Козаченка В. І., Царюк Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного 12 травня 2006 року договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 36 процентів річних за користування кредитом та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти.

Відповідач своїх зобов`язань своєчасно не виконав, у зв`язку з чим станом на

30 червня 2015 року йому нарахована заборгованість у сумі 14 272,75 грн, з яких 2 787,49 грн заборгованість за кредитом та 11 485,25 грн заборгованість за процентами.

Зазначало, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2012 року з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнено заборгованість за кредитним договором у сумі 5 019,51 грн.

За таких обставин просило стягнути із ОСОБА_1 заборгованість, яка з відрахуванням стягненої судовим рішенням від 17 лютого 2012 року заборгованості складає 9 253,24 грн, а також 500 грн штрафу (фіксованої частини) та 462,66 грн штрафу (процентної складової).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2015 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем 18 вересня 2012 року виконано рішення суду про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим нарахування процентів на заборгованість за кредитом після її погашення є безпідставною.

Разом з тим суд вважав, що банк має право нараховувати проценти за кредитним договором з 31 травня 2011 року по 18 вересня 2012 року, однак, звернувшись із позовом до суду 2 жовтня 2015 року, пропустив позовну давність щодо стягнення процентів за цей період, про застосування наслідків спливу якої заявлено представником відповідача.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 28 січня 2016 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2015 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до умов договору кінцевий строк виконання кредитного зобов`язання відповідає строку дії карти, який згідно договору складає два роки.

Автоматичне продовження дії карти не змінює строку виконання зобов`язання у зв`язку з чим не має значення для кінцевого строку повернення заборгованості.

За таких обставин апеляційний суд вважав, що, звернувшись із позовом до суду у жовтні 2015 року, АТ КБ «ПриватБанк» пропустило позовну давність, наслідки спливу якої правильно застосовані судом першої інстанції.

У лютому 2016 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - Гринь К. А. звернувся із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, у зв`язку з чим право банку вважається порушеним з моменту недотримання позичальником строку погашення кожного чергового платежу, а, відтак, і початок перебігу позовної давності за кожен черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Вказувало, що АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду в межах позовної давності щодо кожного платежу, а кредитний договір між сторонами не є припиненим або розірваним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що відповідно до заяви ОСОБА_1 від 12 травня 2006 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», надало відповідачу кредит у сумі 3 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 36 процентів річних. Кінцевий строк повернення кредиту визначався строком дії карти та кредит повинен погашатись щомісячно платежами у розмірі 7 процентів від суми заборгованості.

Суди встановили, що ОСОБА_1 не виконував належним чином зобов`язань за вказаним кредитним договором, у зв`язку з чим заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2012 року з нього на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнено заборгованість за вказаним договором, яка станом на 31 травня 2011 року складала 5 019,51 грн, з яких 2 787,49 грн заборгованість за кредитом, 1 732,02 грн заборгованість за процентами та

500 грн штрафу.

З постанови старшого державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 18 вересня 2012 року про закінчення виконавчого провадження суди встановили, що ОСОБА_1 виконано вказане судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь АТ КБ «ПриватБанк».

Також суди встановили, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» нарахувало відповідачу заборгованість за період з 2 червня 2006 року по 30 червня 2015 року у сумі 14 272,75 грн, з яких 2 787 грн заборгованість за кредитом та 11 485,26 грн заборгованість за процентами (розрахованих із 72 процентів річних), відрахувавши від цієї суми загальний розмір заборгованості, стягненої за судовим рішенням від 17 лютого 2012 року, і звернулось до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом за період після погашення заборгованості за виконавчим листом, а саме за період з 18 вересня 2012 року по 30 червня 2015 року, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд виходив з того, що ці вимоги є безпідставними, оскільки відповідач виконав зобов`язання зі сплати кредиту. Вважав, що банк мав право нараховувати проценти у розмірі 36 процентів за період з 31 травня 2011 року по 18 вересня 2012 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення процентів за користування кредитом за період з 31 травня 2011 року по 18 вересня 2012 року та штрафу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що сторони не укладали договір про збільшення позовної давності, тому до вимог про стягнення процентів за користування кредитом застосовували загальну позовну давність. За таких обставин суди вважали, що позовна давність спливла 19 вересня 2015 року, а позивач звернувся до суду у жовтні 2015 року, тому позов у цій частині залишено без задоволення з підстав спливу позовної давності.

Касаційний суд не погоджується із вказаними висновками судів попередніх інстанцій, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору (стаття 526 ЦК України).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до

статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій помилково виходили з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості не є перешкодою для нарахування процентів, що призвело до неправильного застосування судами норм матеріального права.

Висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності є помилковими, оскільки нарахування банком процентів і штрафів, передбачених кредитним договором, після пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове виконання зобов`язання є безпідставним, тому такі вимоги не підлягають задоволенню за безпідставністю, а не у зв`язку зі спливом позовної давності.

Висновки судів першої та апеляційної інстанції суперечать позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року.

За встановлених обставин касаційний суд дійшов висновку про відмову у позові за його безпідставністю, враховуючи підстави позову та відсутність у позивача права нараховувати проценти після спливу строку кредитування.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню

(стаття 412 ЦПК України).

Відповідно до вимог частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги про те, що банк має право нараховувати проценти на суму простроченої заборгованості за кредитом за весь час фактичного користування кредитними коштами до повного погашення заборгованості, відхиляються касаційним судом, оскільки АТ КБ «ПриватБанк», звернувшись до суду у серпні 2011 року із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, на власний розсуд змінило умови зобов`язання щодо строку його дії, періодичності платежів та порядку сплати процентів за користування кредитом, тому право кредитора нараховувати проценти та штрафи за договором припинились. Домовленість між сторонами щодо порядку нарахування процентів і штрафів поза межами дії договору позивач не довів.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником Гринем Костянтином Андрійовичем, задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 28 січня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик