Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 587/2254/15-ц

провадження № 61-21687св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,

представник позивача - КлючинськийКостянтин Леонідович,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на рішення Сумського районного суду Сумської області від 01 грудня 2016 року у складі судді Моісеєнко О. М. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 14 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Семеній Л. І., Кононенко О. Ю., Бойка В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечне майно.

Позовна заява мотивована тим, що між ВАТ «ВіЕйБі» та ОСОБА_3 29 грудня 2007 року укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит у сумі 50 000 доларів США зі сплатою 14 % річних, комісії у розмірі 0,07 % від суми кредиту, з поверненням кредиту згідно встановленого графіку з кінцевим терміном 29 грудня 2023 року.

24 листопада 2008 року укладено додатковий договір, відповідно до якого плата за користування кредитними коштами встановлена в розмірі 16,5 %. 18 травня 2010 року змінена назва банку з відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський АкціонернийБанк».

На забезпечення виконання кредитного договору 29 грудня 2007 року між сторонами було укладено іпотечний договір, за яким предметом іпотеки є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 87,95 кв. м, яка належить ОСОБА_3 Узгоджена сторонами вартість предмета іпотеки склала 297 360 грн, що на момент укладення договору становило 58 888 доларів США. Згідно з пунктом 4.1.5 іпотечного договору, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо при настанні строку виконання зобов'язання або його частини воно не буде виконане. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки у рахунок зобов'язання по кредитному договору, у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами договору; продажу від свого імені предмету іпотеки в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». У випадку набуття іпотекодержателем права звернення на предмет іпотеки іпотекодавець, підписанням іпотечного договору, підтверджує свою згоду на передачу у власність майна іпотекодержателю. Вказувало, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав і станом на 21 серпня 2015 року заборгованість за кредитом складала 2 092 603,61 грн, з яких: за кредитом - 45 006,62 доларів США, що еквівалентно 993 456,24 грн; відсотки за користування кредитом -41 587,91 доларів США, що еквівалентно 917 993,14 грн; комісія - 11 939,41 грн; штраф - 169 214,82 грн.

Ураховуючи наведене, ПАТ «ВіЕйБі Банк» просило суд у рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на іпотечне майно, визнавши за банком право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 87,95 кв. м.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 01 грудня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що укладеним іпотечним договором сторони погодили між собою позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, проте такий не був реалізований банком, тому позовна вимога заявлена без дотримання процедури її здійснення, яка для суду також є обов'язковою. Суд також вважав обраний банком спосіб захисту своїх прав неналежним.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 14 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк» відхилено. Рішення Сумського районного суду Сумської області від 01 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, але звернення стягнення на предмет іпотеки у той спосіб, який обрано банком - визнання права власності на іпотечне майно, за судовим рішенням не передбачено законодавством, так як у договорі іпотеки від 29 грудня 2007 року є застереження щодо переходу права власності до банку за згодою іпотекодержателя у позасудовому порядку.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ВіЕйБі Банк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову банку.

Касаційна скарга мотивована тим, що якщо іпотечним договором передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на цей предмет у позасудовому порядку, то такий спосіб може бути застосовано і за рішення суду. Таке твердження підтверджується судовою практикою, зокрема, посилається на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 11 грудня 2013 року у справі № 6-124цс13.

Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом встановлено, що 29 грудня 2007 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав останньому грошові кошти у сумі 50 000 доларів США на термін до 29 грудня 2023 року зі сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами, сплатою щомісячно 176,75 грн за обслуговування кредиту, що становить 0,07 % від суми кредиту.

У той же день, з метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_3 укладений іпотечний договір, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1. Вартість іпотечного майна визначена у сумі 297 360 грн або 58 888 доларів США.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав і перерахував відповідачу 29 грудня 2007 року кошти у сумі 50 000 доларів США, що підтверджується відповідним меморіальним ордером.

11 березня 2008 року, 24 листопада 2008 року, 28 листопада 2008 року до кредитного та іпотечного договорів сторонами вносились зміни щодо зміни процентної ставки, даних про державну реєстрацію предмета іпотеки тощо. Сторонами був погоджений та підписаний графік погашення кредиту. Позичальник був повідомлений про сукупну вартість кредиту.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі не виконав, перестав сплачувати кредитні кошти і станом на 21 серпня 2015 року за договором утворилась заборгованість у загальній сумі 2 092 603,61 грн, у тому числі: за кредитом - 45 006,62 доларів США, що еквівалентно 993 456,24 грн; відсотки за користування кредитом - 41 587,91 доларів США, що еквівалентно 917 993,14 грн; комісія - 11 939,41 грн.; штраф - 169 214,82 грн

Право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань у випадку невиконання позичальником зобов'язань за договором та умов іпотечного договору передбачене пунктом 2.7.6 кредитного договору, а право звернути стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому діючим законодавством та договором - пунктом 2.7.9 кредитного договору.

Відповідно до пункту 6.2 договору іпотеки у випадку невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем своїх зобов'язань у цілому або у частині, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у порядку, передбаченому цим договором та чинним законодавством.

Розділом 7 договору іпотеки визначений порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору.

Таким чином, положеннями іпотечного договору сторони узгодили право банку задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

При цьому, викладене в розділі 7 іпотечного договору застереження є договором про позасудовий порядок задоволення забезпечених іпотекою вимог банку, на умови якого відповідач погодився.

Відповідно до пункту 7.4.1 іпотечного договору умовами переходу до іпотекодержателя права власності на іпотечне майно є набуття банком права звернення стягнення на предмет іпотеки. За цієї умови банк в односторонньому порядку приймає рішення про перехід права власності на іпотечне майно.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16.

Встановивши, що у договорі іпотеки від 29 грудня 2007 року міститься застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на іпотечне майно, суди дійшли правильного висновку про те, що той спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який обрано банком, а саме визнання права власності на майно, не передбачений положенням Закону України «Про іпотеку» для стягнення за судовим рішенням.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що якщо іпотечним договором передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на цей предмет, то такий спосіб може бути застосовано і за рішення суду, з посиланням на роз'яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та судову практику, зокрема, на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 11 грудня 2013 року у справі № 6-124цс13, оскільки суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову банку, який узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16, яка була прийнята пізніше.

Крім того, правовідносини, подібні до тих, які виникли у цій справі, були предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, за результатом якого було прийнято постанову від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18, у якій зроблено такі висновки.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи, вірно встановили правовідносини, що склалися та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» у зв'язку з відсутністю правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем на підставі рішення суду.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» залишити без задоволення.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В.Черняк