Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 640/8926/16

провадження № 61-18233св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2016 року в складі судді Золотарьова Л. І. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Бездітко В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі Харківської філії ВАТ «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк», банк) про визнання договору поруки № 178-П/3, укладеного 22 травня 2008 року між ним, ПАТ «ВТБ Банк» та приватним підприємством «СВ» (далі - ПП «СВ»), припиненим, вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що 22 травня 2008 року між ПП «СВ» та ПАТ «ВТБ Банк» укладено генеральну угоду № 178 та договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 178-Ю/1 (далі - кредитний договір), за умовами якого ПП «СВ» надано кредит у розмірі 5 911 900 грн та 5 274 588,26 російських рублів, зі строком повернення до 21 листопада 2009 року.

На забезпечення належного виконання ПП «СВ» умов укладеної угоди, 22 травня 2008 року між ним, ПП «СВ» та ПАТ «ВТБ Банк» укладено договір поруки № 178-П/3 (далі - договір поруки).

На думку позивача договір поруки є припиненим, оскільки 16 листопада та 03 грудня 2009 року банк на його як поручителя адресу направляв вимоги про повернення суми кредиту, а позичальник починаючи з серпня 2008 року систематично не виконував зобов'язання з повернення кредитних коштів; крім того, рішенням суду від 18 лютого 2011 року, ухваленим у справі № 2-1153/2011 за позовом банку до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позов банку задоволено, 9та стягнуто з нього як поручителя суму заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що способом судового захисту у спірних правовідносинах є не вимога про припинення договору поруки, а вимога про визнання поруки припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судового рішення, а з моменту настання підстав, з якими закон пов'язує припинення поруки.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22 грудня 2016 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій 10 січня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 грудня 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. В разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого статтею 559 ЦК України, на припинення зобов'язання за договором поруки таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду м. Харкова.

07 грудня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли пояснення ОСОБА_5 на касаційні скарги, мотивовані тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними і необґрунтованими, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та без дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК Українисудом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2018 року справу призначено до розгляду.

На час розгляду справи Верховним Судом заперечень/відзивів на касаційну скаргу не надходило.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Суди встановили, що 22 травня 2008 року між ПП «СВ» та ПАТ «ВТБ Банк» укладено генеральну угоду № 178 та договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 178-Ю/1, за умовами якого банк надав ПП «СВ» грошові кошти шляхом відкриття відновлювальної мультивалютної лінії з установленим лімітом 4 млн. грн зі сплатою відсотків за користування кредитом та строком повернення до 21 листопада 2009 року.

На забезпечення належного виконання ПП «СВ» умов укладеної угоди 22 травня 2008 року між ОСОБА_4, ПП «СВ» та ПАТ «ВТБ Банк» укладено договір поруки № 178-П/3.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2011 року, ухваленим у справі № 2-1153/2011 за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВТБ Банк» 5 911 900 грн та 1 444 287,78 основного боргу; 395 206,47 та 78 312,49 грн заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом за період з серпня по листопад 2009 року; 438 356,53 грн та 156 022,64 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту; 11 871,49 та 2 474,96 грн пені за несвоєчасну сплату процентів за період з 01 серпня по 01 грудня 2009 року; 128 268,90 грн інфляційних втрат за період з червня по жовтень 2009 року та 2 280,11 грн інфляційних втрат за період з серпня по жовтень 2009 року, 64 655,74 грн та 23 029,46 грн три проценти річних нарахованих за період з 22 травня по 01 грудня 2009 року на суму простроченої заборгованості за кредитом; 1 730,65 грн та 360,87 грн три проценти річних нарахованих за період з 01 серпня по 01 грудня 2009 року на суму прострочених процентів. Вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Як на підставу для задоволення позовних вимог про припинення договору поруки № 178-П/3 від 22 травня 2008 року позивач посилається на те, що рішенням суду від 18 лютого 2011 року встановлено, що боржник за кредитним договором починаючи з серпня 2008 року систематично не виконує умов кредитного договору, а тому на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України вважає поруку припиненою, оскільки кредитор протягом шести місяців від для порушення боржником умов укладеного кредитного договору, не пред'явив вимоги до нього як до поручителя.

У разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за

договором поруки, передбаченого статті 559 ЦК України, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом пов'язане припинення поруки.

Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до пункту 7 частини другої статті 16 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-69цс11).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 3-1202гс-15.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд дійшов правильного висновку, що за змістом статей 15, 16, 559, 598 ЦК України належним способом судового захисту у даному випадку є не вимога про визнання припиненим договору поруки, а вимога про визнання поруки припиненою. Отже, право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена. Підстав для припинення договору поруки немає.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів іне дають підстав вважати, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень суди неправильно застосували норми матеріального права чи порушили норми процесуального права.

В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М. Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило