Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 454/2190/15-ц

провадження № 61-8649св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

треті особи: ОСОБА_4, Сокальська державна нотаріальна контора, відділу державної реєстрації Сокальської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 нарішення Апеляційного суду Львівської області від 26 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О.,

ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася досуду з позовом до

ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поновлення терміну позовної давності, визнання недійсним (удаваним) договору дарування житлового будинку, визнання договору дарування договором купівлі продажу, скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок.

Позовна заява мотивована тим, що 02 грудня 2003 року її дочка -

ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_2 Зазначала, що вона з

2001 року працювала в Італії та заощаджувала кошти. 17 вересня 2003 року купила житловий будинок для дочки за адресою: вул. Дружби, 17,

с. Свитазів, Сокальський район, Львівська область, проте за відсутності документів будинок зареєструвала на зятя - ОСОБА_2, з яким дочка ще до укладення шлюбу тривалий час проживала у фактичних шлюбних відносинах однією сім'єю, мали намір одружитися, що і зробили у грудні 2003 року. Договір купівлі-продажу спірного будинку було оформлено як договір дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Зазначала, що фактично між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, а не договір дарування, оскільки вона повністю сплатила ОСОБА_3 вартість будинку у розмірі 10 тис. грн. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є чужими людьми і до укладення договору вони знайомі не були. 12 січня 2007 року її дочка та ОСОБА_2 розірвали шлюб.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила визнати недійсним (удаваним) договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 17 вересня

2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Визнати, що вказаний договір є договором купівлі-продажу укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та визнати за позивачкою право власності на спірний будинок.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 24 червня

2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Поновлено

ОСОБА_1 строк позовної давності для захисту її майнових прав. Визнано удаваним договір дарування житлового будинку № 17 по

вул. Дружби у с. Свитазів Сокальського району Львівської області, укладений 17 вересня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Визнано, що договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 є договором купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказаний житловий будинок. Вирішено питання про стягнення судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний нею договір є удаваним, оскільки фактично між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладався договір купівлі - продажу, а не договір дарування. Також вважав доведеними обставини про те, що ОСОБА_1 сплатила власні кошти за будинок.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 червня 2016 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, апеляційний суд виходив з того, що нею усупереч вимогам статей 10, 60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу житлового будинку, а не договору дарування, а також належних та допустимих доказів на підтвердження безспірного придбання ОСОБА_1 житлового будинку АДРЕСА_1 за її особисті кошти.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення районного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не встановив належним чином обставин справи, не прийняв до уваги те, що нею доведено факт перебування на заробітках за кордоном, а саме в Італії, пересилання нею грошей з метою купівлі у ОСОБА_3 житлового будинку, які були отримані та передані її дочкою, ОСОБА_4, матері ОСОБА_3 за відчужений житловий будинок.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті400 цього Кодексу.

Судом установлено, що 17 вересня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори, за умовами якого останній подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар житловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого комунальним підприємством «Червоноградське МБТІ»

від 23 вересня 2003 року, ОСОБА_2 є власником житлового будинку

АДРЕСА_1на підставі договору дарування від 17 вересня 2003 року.

Як на доказ обставин пересилання коштів на придбання житлового будинку ОСОБА_1 посилається на виписку з ПАТ КБ «ПриватБанк» за період

з 31 липня 2002 року до 04 липня 2006 року та довідки, видані Червоноградською філією ПАТ КБ «ПриватБанк» від 11 січня 2007 року та від 15 січня 2007 року, відповідно до яких у Сокальському відділенні Червоноградської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» був відкритий поточний рахунок в євро, обороти по рахунку № НОМЕР_1 за період з 20 червня 2002 року до 05 квітня 2006 року становили 2 330 євро, а також рух коштів по рахунку № НОМЕР_2 за період з 01 квітня 2004 року до 11 січня 2007 року становив: надходження - 12 157,41 євро; видаток -

12 156,42 євро, залишок станом на 11 січня 2007 року становив 0.99 євро.

Положеннями статті 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З врахуванням того, що оспорюваний правочин укладено 17 вересня

2003 року, тобто, у період чинності ЦК у редакції 1963 року, суди дійшли вірного висновку про те, що спірні правовідносини регулюються нормами ЦК в редакції 1963 року з подальшими змінами та доповненнями.

Відповідно до частини першої статті 243 ЦК УРСР у редакції 1963 року, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Згідно з частиною першою статті 224, статті 227 ЦК УРСР у редакції

1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Стаття 47 ЦК УРСР у редакції 1963 року передбачає, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо недійсність угоди прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частина друга статті 58 ЦК УРСР у редакції 1963 року передбачає, що, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Згідно з роз'ясненнями пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. В такому випадку застосовуються правила, які регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1, всупереч вимогам статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу житлового будинку, а не договору дарування, а також на підтвердження безспірного придбання ОСОБА_1 житлового будинку № 17 по

вул. Дружби у с. Свитазів Сокальського району Львівської області за її особисті кошти.

При цьому апеляційний суд вірно зазначив, що безпідставними є посилання ОСОБА_1 на придбання спірного житлового будинку за кошти, які пересилались нею у період з 31 липня 2002 року до 04 липня 2006 року, оскільки такі з врахуванням періоду, протягом якого ці кошти пересилались, не є беззаперечними доказами тверджень позивачки про те, що саме ці кошти були використані на придбання спірного житлового будинку.

Доводи касаційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду. При вирішенні вказаної справи апеляційним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суд апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 26 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта