Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 668/13508/14-ц

провадження № 61-31037св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

треті особи: приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу - Задніпряна Алла Іванівна, служба у справах дітей виконавчого комітету Суворовської районної у м. Херсоні ради,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_6,

відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7,

треті особи: Суворовський районний відділ у м. Херсоні управління державної міграційної служби в Херсонській області, служба у справах дітей виконавчого комітету Суворовської районної у м. Херсоні ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4на рішення Херсонського міського суду Херсонської області в складі судді Хайдарової І. О. від 24 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області в складі суддів: Ігнатенко П. Я., Воронцової Л. П., Полікарпової О. М., від 14 вересня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2014 року ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки недійсним, скасування реєстрації обтяжень.

Зазначала, що з 27 вересня 2002 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від шлюбу мають доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1. З 2007 року вона разом із своєю сімє'ю проживає в житловому будинку АДРЕСА_1, власником якого на підставі свідоцтва про право власності від 01 жовтня 2007 року є її чоловік ОСОБА_4

31 серпня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір безпроцентної позики, за яким останній отримав у борг 330 000 грн. Цього ж дня на забезпечення виконання договору позики між тими ж сторонами було укладено договір іпотеки житлового будинку та земельної ділянки. Предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1

Посилаючись на те, що на момент укладення договору іпотеки право користування будинком, переданим у іпотеку, мала неповнолітня дитина, а дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору отримано не було, ОСОБА_4 на підставі положень Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України, пункту 3 частини першої статті 71 ЦК України просила визнати недійсним вказаний іпотечний договір та скасувати накладені заборони у відповідних державних реєстрах.

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання договору іпотеки дійсним, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з житлового будинку.

Зазначала, що відповідно до договору позики від 31 серпня 2012 року надала у борг ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 330 000 грн зі строком повернення на першу вимогу позикодавця протягом 7 календарних днів від дня пред'явлення такої вимоги. Вимога про повернення позики була надіслана 02 вересня 2014 року та отримана позичальником 19 вересня 2014 року, проте свої зобов'язання за договором ОСОБА_4 не виконав, у зв'язку із чим станом на 08 жовтня 2014 року заборгованість становила 330 298,36 грн, з яких 330 000 грн - заборгованості за позикою, 298,36 грн - 3 % річних за період з 28 вересня 2014 року (день виконання вимоги кредитора щодо погашення заборгованості) до 08 жовтня 2014 року.

На забезпечення виконання договору позики, 31 серпня 2012 року між позикодавцем та позичальником було укладено договір іпотеки житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою. 18 вересня 2014 року на адресу боржника було надіслано вимогу про виселення, яку отримано ним 19 вересня 2014 року, однак спірний житловий будинок відповідачами не звільнено.

ОСОБА_6 просила суд звернути стягнення на належні ОСОБА_4 житловий будинок та земельну ділянку в рахунок погашення заборгованості за договором позики в розмірі 330 298,36 грн, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, а також виселити з вказаного житлового будинку відповідачів без надання іншого житлового приміщення, зняти їх з реєстраційного обліку.

Справа неодноразово розглядалася судами різних інстанцій.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, до ОСОБА_6, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Задніпряна А. І., служба у справах дітей виконавчого комітету Суворовської районної у м. Херсоні ради, про визнання договору іпотеки недійсним, скасування реєстрації обтяжень відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_4, треті особи: Суворовський районний відділ у м. Херсоні управління державної міграційної служби в Херсонській області, служба у справах дітей виконавчого комітету Суворовської районної у м. Херсоні ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок, загальною площею 194,9 кв.м, житловою площею 109,9 кв.м, який в цілому складається з житлового будинку літера «А», огорожі № 1-4 та земельну ділянку площею 0,0893 га за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, які належать ОСОБА_4, в рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_6, в розмірі 590 871 грн, з яких 330 000 грн - заборгованість за позикою, 3% річних за період з 28 вересня 2014 року по 08 жовтня 2014 року у сумі 298,36 грн, 3% річних за період з 09 жовтня 2014 року по 01 лютого 2017 року у сумі 22 973,42 грн, інфляційні втрати за період з 09 жовтня 2014 року по 01 січня 2017 року - 237 600 грн.

Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження.

Визначено початкову ціну предмету іпотеки для подальшої реалізації в розмірі 520 678 грн, з яких вартість житлового будинку - 445 541 грн, вартість земельної ділянки - 75 137 грн, проте не нижче звичайної ціни на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 1 651,49 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, мотивовано відсутністю правових підстав для задоволення вимог про визнання спірного договору іпотеки недійсним із скасуванням обтяжень, оскільки неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками малолітньої дитини, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог зустрічного позову ОСОБА_6 мотивовано тим, що судами встановлено невиконання зобов'язань за договором позики та наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, розмір якої визначено відповідно до розрахунку, який учасниками справи не спростовано. При цьому, указано, що початкову ціну реалізації майна визначено відповідно до змісту договору іпотеки, з дотриманням вимог статті 38 Закону України «Про іпотеку».

У задоволенні вимог ОСОБА_6 про виселення сім'ї ОСОБА_5, суд першої інстанції відмовив, з посиланням на статтю 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статтю 109 ЖК України, зазначивши, що при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 14 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не в повній мірі дослідили надані сторонами докази та не вірно визначили обставини даної справи. Судами не враховано порушення прав дитини скаржника спірним договором іпотеки. Свідками було підтверджено факт постійного проживання дитини у майні, яке передано в іпотеку. Тому, укладення іпотечного договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 порушено права дитини - ОСОБА_5 Крім того, суди залишили поза увагою, що визначена судами ціна предмета іпотеки не відповідає дійсній ціні цього майна.

Касаційна скарга не містить доводів стосовно незаконності та необґрунтованості рішень судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні вимоги ОСОБА_6 про виселення відповідачів за зустрічним позовом зі спірного предмета іпотеки, у зв'язку із чим справа в указаній частині Верховним Судом не переглядається в силу вимог статті 400 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Разом з тим, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судами встановлено, що з 27 вересня 2002 року ОСОБА_4 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу подружжя має доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

22 жовтня 2007 року та 17 липня 2008 року ОСОБА_4 уклав із ПАТ«Райффайзен Банк Аваль» договори кредиту, на забезпечення яких між тими ж сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого був спірний будинок АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого 01 жовтня 2007 року Степанівською сільською радою м. Херсона.

При укладенні договору іпотеки будинок був недобудований, тому сім'я не була в ньому зареєстрована, а їх донька була зареєстрована в іншому місці - за місцем проживання матері у батьків останньої.

Після добудови будинку сім'я з дитиною 01 жовтня 2010 року зареєструвалися за адресою спірного будинку.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у ОСОБА_4 перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» виникла заборгованість в розмірі 41 000 дол. США, яку банк вимагав погасити до кінця серпня 2012 року, вказуючи, що у випадку невиконання кредитного зобов'язання буде застосована процедура звернення стягнення на предмет іпотеки.

З метою уникнення втрати будинку, ОСОБА_4 та ОСОБА_4 вирішили позичити кошти для погашення заборгованості за кредитом.

31 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір позики на суму 330 000 грн та договір іпотеки, згідно умов якого ОСОБА_4 передав в іпотеку ОСОБА_6 спірний житловий будинок на забезпечення виконання боргових зобов'язань за договором позики, який було посвідчено приватним нотаріусом Задніпряною А. І.

При цьому, ОСОБА_4 та ОСОБА_4 у своїх відповідних заявах повідомили нотаріуса про те, що діють в інтересах сім'ї.

В указаній заяві батько дитини - ОСОБА_4, додатково повідомив нотаріуса про те, що в спірному житловому будинку малолітні і неповнолітні діти не зареєстровані, не проживають та не мають права користування цим будинком.

Крім того, останніми надано довідку від 31 серпня 2012 року про склад сім'ї та реєстрацію в будинку ОСОБА_4, яка на момент укладення спірного договору підтверджувала відсутність інших зареєстрованих членів сім'ї в даному будинку.

Згідно довідки від 10 липня 2014 року в спірному будинку з 05 жовтня 2010 року зареєстрована неповнолітня донька ОСОБА_5

Для посвідчення договору іпотеки, батько дитини - ОСОБА_4, надав нотаріусу довідку виконкому Степанівської селищної ради Суворовського району м. Херсона № 744 від 31 серпня 2012 року про те, що за адресою: АДРЕСА_1 - зареєстрований та проживає тільки ОСОБА_4

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За наслідками розгляду даної справи Верховним Судом України була прийнята постанова від 09 листопада 2016 року № 6-930цс16, у якій викладено наступні висновки.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Аналогічний правовий висновок викладено також у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі 6-384цс15, а також у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 389/3595/15-ц (касаційне провадження № 61-5630св18).

У даній справі, суд першої інстанції установив, що іпотекодавець (батько дитини), укладаючи договір іпотеки, гарантував, що за місцем знаходження предмета іпотеки не зареєстровані та фактично не проживають (не мають права користування) малолітні чи неповнолітні особи, та передача предмета іпотеки в іпотеку не порушує прав та інтересів дитини.

При цьому, позивач ОСОБА_4 (мати дитини) була ознайомлена зі змістом договору, дала згоду на його укладення. Заперечень з приводу порушення прав їх малолітньої дитини не заявляла.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, врахувавши, що неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 про визнання недійсним спірного договору іпотеки з цих підстав.

Крім того, установивши невиконання позичальником зобов'язань за договором позики та наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, розмір якої визначено відповідно до розрахунку, який не спростовано сторонами, суди попередніх інстанцій вірно виходили з того, що вимоги зустрічного позову ОСОБА_6 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню на підставі умов спірного іпотечного договору та вимог Закону України «Про іпотеку».

Доводи касаційної скарги про порушення прав дитини іпотекодержателем ОСОБА_6 спростовуються змістом договору іпотеки та відповідних заяв батьків, які надавали згоду на укладення такого договору і повідомляли про відсутність прав дітей на предмет іпотеки.

Доводи касаційної скарги про те, що визначена судами ціна предмета іпотеки не відповідає дійсній ціні цього майна, є також безпідставними, оскільки судами попередніх інстанцій вирішено, що початкова ціна предмета іпотеки для подальшої реалізації має бути визначена не нижчою за звичайні ціни на таке майно на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, що спростовує відповідні доводи скаржника.

Доводи касаційної скарги, які також зазначалися скаржником у суді апеляційної інстанції, в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення судів містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24 травня 2017 року та ухвалуапеляційного суду Херсонської області від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв