Постанова

Іменем України

22 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 756/12191/16-ц

провадження № 61-29856св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 березня 2017 року у складі судді Васалатія К. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2017 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Білич І. М., Вербової І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк», банк), третя особа - ОСОБА_5, про визнання поруки за договором поруки від 16 червня 2014 року припиненою.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 16 листопада 2007 року між

ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір

№ 003-2900/756/-0474, а 16 червня 2014 року між цими ж сторонами укладено додаткову угоду. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 16 червня 2014 року між кредитором та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

ОСОБА_4 вважає, що порука підлягає припиненню на підставі частини першої статті 559 ЦК України, оскільки додатковою угодою

від 16 червня 2014 року позичальник звільнявся від сплати основної суми кредиту строком на шість місяців, що призвело до збільшення періоду, протягом якого нараховуватимуться проценти на кредит, а відтак відбулося збільшення обсягів відповідальності поручителя. Позивач зазначала, що у договорі поруки не визначено суми заборгованості за кредитом.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 31 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що під час укладення договору поруки ОСОБА_4 була ознайомлена з умовами кредитування, викладеними у кредитному договорі та додатковій угоді, при цьому зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок якої збільшувався б обсяг її відповідальності, не відбулось.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що додаткова угода містить відомості про графік платежів, який не звільняє позичальника від щомісячних платежів зі сплати процентів за користування кредитом з базовою відсотковою ставкою 6, 73 %, а пільговий період стосується лише сплати щомісячних платежів погашення тіла кредиту, дата погашення кредиту є незмінною - 10 листопада 2037 року, а відтак, відсутні зміни без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності та давали б підстави для застосування частини першої статті 559 ЦК України.

Апеляційний суд зазначив, що посилання в тексті рішення суду першої інстанції на частину четверту статті 559 ЦК України є формальною помилкою, яка не призвела до неправильного вирішення справи, а відтак не є підставою для скасування рішення суду.

ОСОБА_4, не погодившись із зазначеними судовими рішеннями,

у серпні 2017 року звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування вимог касаційної скарги заявник зазначила, що її підпис міститься на кожній сторінці договору поруки. Інші документи не містять її підпису. Договір поруки, додаткова угода, кредитний договір не містять посилань на те, що у певний період позичальник звільняється від сплати тіла кредиту і має сплачувати лише проценти. На переконання заявника, відповідач умисно приховав від неї графік платежів, оскільки сума тіла кредиту не зменшувалась, що, у свою чергу, дало можливість відповідачу отримувати більшу суму процентів з позичальника.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За правилом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, а касаційна скарга не підлягає задоволенню.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 16 листопада 2007 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 003-2900/756/-0474, відповідно до умов якого позичальнику надані кредитні кошти у сумі 170 000, 00 швейцарських франків строком до 10 листопада 2037 року, за користування якими позичальник зобов'язався сплатити проценти в розмірі 9, 95 % річних в порядку, на умовах та в строки, що визначені договором.

16 червня 2014 року між сторонами кредитного договору укладено додаткову угоду, відповідно до умов якої текст договору викладено у новій редакції.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 16 червня 2014 року між кредитором та ОСОБА_4 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язалася відповідати перед кредитором за зобов'язаннями позичальника, що виникли у нього на підставі кредитного договору та додаткової угоди, та вона ознайомлена із їх змістом.

Кредитний договір, викладений у новій редакції, та договір поруки містять відомості про прострочені платежі за кредитним договором у первісній редакції та періоди їх сплати.

Так, у період з 10 липня 2014 року до 10 червня 2019 року позичальник має щомісяця сплачувати по 8, 74 швейцарських франків у рахунок погашення простроченої основної суми кредиту 524, 40 швейцарських франків та по 82, 16 швейцарських франків у рахунок погашення прострочених процентів 4 929, 60 швейцарських франків.

Згідно з розрахунком заборгованості, виконаним банком, у період з 10 липня 2014 року до 10 грудня 2014 року позичальнику не нараховувалась сума плати за кредитом.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їх права і обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (частина перша статті 628 ЦК України).

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).

Правовою підставою вимог позову, пред'явленого ОСОБА_4, є положення частини першої статті 559 ЦК України.

Щодо припинення поруки за частиною першою статті 559 ЦК України

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зміна договору - це трансформація будь-якої або декількох умов, які складають зміст договору.

Згідно зі статтею 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору.

Отже, на зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1539цс17, підстав відступити від яких Верховним Судом не встановлено.

Судами встановлено, що відповідно до пункту 2.5 кредитного договору, в редакції додаткової угоди, розмір щомісячного платежу встановлений в графіку погашення кредиту, що викладений в додатку № 2 до цього договору.

Згідно з додатком № 2 (графіку платежів) до кредитного договору у період з 10 липня 2014 року до 10 грудня 2014 року позичальнику не нараховувалась сума плати за кредитом.

У кредитному договорі, в редакції додаткової угоди, зафіксовано заборгованість позичальника за сумою кредиту, яка ним не повернута, у сумі 162 935, 29 швейцарських франків.

Відповідно до пункту 1.2 договору поруки поручитель засвідчує, що йому відомі усі умови зазначеного основного договору (кредитного договору первісної редакції та його редакції на підставі додаткової угоди) і він погоджується з ними.

Додаткова угода містить відомості про графік платежів, який не звільняє позичальника від щомісячних платежів зі сплати процентів за користування кредитом з базової відсоткової ставкою 6, 73 %, а пільговий період стосується лише сплати щомісячних платежів погашення тіла кредиту, дата погашення кредиту є незмінною - 10 листопада 2037 року.

Оцінивши наведені докази у їх сукупності, суди не встановили в результаті укладення між банком та ОСОБА_5 додаткової угоди від 16 червня 2014 року збільшення обсягу відповідальності поручителя без її на те згоди, а тому дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування частини першої статті 559 ЦК України.

Верховний Суд погоджується із наведеним висновком судів першої та апеляційної інстанцій, адже правовідносини за договором поруки виникли після укладення між позичальником та банком додаткової угоди, на момент підписання ОСОБА_4 16 червня 2014 року договору поруки обсяг її відповідальності за основним договором вже включав у себе зміни, внесені додатковою угодою (пункт 1.1 договору поруки), а тому відсутні підстави стверджувати про будь-які зміни основного зобов'язання.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що суди не надали належної оцінки доказам, наявним у матеріалах справи, зокрема додатковій угоді та графіку платежів, оскільки суди оцінили докази відповідно до частини першої статті 212 ЦПК України 2004 року за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги позову, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди першої та апеляційної інстанцій свої процесуальні дії належним чином обґрунтували, врахувавши при цьому, що доказування не може ґрунтуватися виключно на припущеннях.

Оцінка доказів у справі відповідно до статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснена цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик