Справа № 212/8317/14-ц
2/214/686/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 серпня 2018 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Євтушенка О.І.,

секретар судового засідання Бєлікова О.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 214/8317/14-ц

за позовною заявою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_1 «ПРИВАТБАНК»

до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

Представники сторін:

від позивача ОСОБА_3,

від відповідача адвокат ОСОБА_4,

СУТЬ СПОРУ:

Представник позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулася до суду з позовною заявою шляхом направлення поштовою кореспонденцією, яка надійшла до суду 28.07.2014 року. В подальшому представник позивача неодноразово уточнював предявлені вимоги та в останній редакції від 12.06.2018 року (а.с.175-180) просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість по процентам за користування кредитом, нарахованих на прострочену заборгованість за кредитним договором №DNH4KP24460117 від 17.04.2006 року за період з 19.07.2009 року по 19.07.2014 року в сумі 1300,06 грн.; стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

Предявлені вимоги мотивовано тим, що 17.04.2006 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (дійсна назва АТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №DNH4KP24460117, за яким він отримав кредит в розмірі 1443 грн. зі сплатою відсотків за користування ним на строк з 17.04.2006 року по 17.04.2008 року включно з погодженням порядку повернення кредиту щомісячними платежами в період з 21 по 28 число місяця. Своїм підписом в заяві ОСОБА_5 підтвердив свою згоду на те, що він попередньо ознайомлений та погодився з Умовами надання споживчого кредиту в ПРИВАТБАНК, що в силу ч.1 ст.634 ЦК України є свідченням укладення договору приєднання, який в сукупності з Умовами, тарифами складає кредитний договір. Свої зобовязання банк виконав, натомість позичальник покладені на нього обовязки належним чином не виконував, у звязку з чим розмір простроченої заборгованості ОСОБА_5 по кредиту перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» станом на 19.07.2014 року склав 356,18 грн. Оскільки закінчення строку дії договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, які мали місце під час дії договору, в той час як зобовязання тривають до їх повного виконання відповідно до ст.599 ЦК України, а сам договір не є припиненим чи розірваним, позивачем на прострочену заборгованість нараховані проценти відповідно до п.4.2 Умов в межах строку позовної давності, збільшеного сторонами відповідно до п.5.5 Умов, тобто з 19.07.2009 року по 19.07.2014 року за 1825 днів в сумі 1300,06 грн. ОСОБА_4 вказану суму процентів представник позивача просить суд стягнути з ОСОБА_5 в примусовому порядку.

Ухвалою суду від 19.01.2018 року за результатами повторного автоматизованого розподілу, матеріали справи передано судді Євтушенку О.І. з прийняттям до свого провадження та розглядом за правилами спрощеного позовного провадження згідно з ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року.

Не погоджуючись з предявленими вимогами, 05.03.2018 року представник відповідача ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву із запереченням проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Свою позицію представник відповідача мотивував тим, що предявляючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNH4KP24460117 від 17.04.2006 року, позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якого позивачем подано відповідну заяву. При цьому, посилання на збільшення строку позовної давності відповідно до п.5.5 Умов надання споживчого кредиту представник відповідача вважав неприйнятним, оскільки вказані Умови не містять підпису ОСОБА_5, з ними він взагалі ніколи не ознайомлювався та під час укладення кредитного договору не бачив їх, у звязку з чим застосуванню підлягає загальний строк позовної давності в 3 роки. Окремо акцентував увагу на безпідставності пролонгації банком кредитного договору за відсутності на це згоди позичальника та попереднього погодження цього з ним. Представник також вважав неприйнятним застосування для розрахунку процентної ставки в розмірі 25,08%, який встановлений в межах строку дії договору, а ніяк не після припинення строку. Відповідно до правової позиції ВСУ у постанові від 09.08.2017 року у справі №6-2322цс16, процентна ставка після спливу строку дії договору визначається на рівні облікової ставки НБУ.

21.05.2018 року представник позивача ОСОБА_3 подала відповідь на відзив, в якій зазначила, що підписуючи заяву про приєднання до Умов надання споживчого кредиту, які є публічною офертою, ОСОБА_5 тим самим дав свою згоду на укладення договору приєднання, обравши форму укладення кредитного договору в межах закону за своїм вільним волевиявленням. Підписавши договір, позичальник тим самим зобовязався виконувати його умови, в тому числі стосовно збільшення строку позовної давності до 5 років. В іншій частині доводи, викладені у відповіді на відзив стосовно нарахування пені та штрафу, зменшення пені суд не приймає до уваги у звязку зі зміною банком позовних вимог із залишенням вимоги лише стосовно стягнення процентів, нарахованих на прострочену заборгованість в межах збільшеного строку позовної давності.

Заперечень у відповідь на відзив в межах встановленого судом строку відповідач та його представник не подали, додаткового часу для цього не потребували.

В ході розгляду справи представником відповідача заявлялось клопотання про витребування доказів, яке ухвалою суду від 06.04.2018 року задоволено (а.с.149, 151). Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись.

Суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження. Сторони правом на участь в судовому засіданні не скористались, подавши заяви про розгляд справи за їх відсутності із підтриманням попередньо визначеної позиції по справі.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію сторін, наведені ними доводи та заперечення, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що 17.04.2006 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.17), та ОСОБА_2 укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника за № DNH4KP24460117, за умовами якого позичальник отримав строковий кредит в розмірі 1443 грн. на 24 місяці до 17.04.2008 року включно зі сплатою процентів за користування ним за ставкою 2,09% на місяць. Мета кредитування купівля ТНС мобільного телефону моделі Sony Ericson K700i вартістю 1100 грн., сплата комісії банку та компанії (а.с.6,7).

З 21.05.2018 року найменування ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» змінено на АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що не є перетворенням юридичної особи.

Сторонами погоджено, що погашення заборгованості здійснюється позичальником шляхом внесення з 21 по 28 число кожного місяця щомісячних ануїтетних платежів в сумі 77,33 грн., які включають заборгованість по кредиту, процентам, комісії та інші витрати згідно Умов.

Підписанням заяви, ОСОБА_2 дав свою згоду на те, що заява разом із запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складають кредитний договір, який по своїй суті є договором приєднання в розумінні ч.1 ст.634 ЦК України (а.с.6, 8-31).

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини стосовно виконання відповідачем умов укладеного кредитного договору. У спорі, повязаному із стягненням заборгованості за кредитним договором підлягають встановленню обставини, як наявності між сторонами договірних правовідносин, так і невиконання позичальником взятих на себе зобовязань та їх розмір.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника ;виконання його обовязку.

Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст.510 ЦК України).

В силу ст.ст.525, 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором № DNH4KP24460117 від 17.04.2006 року перед ОСОБА_2 виконав належним чином, надавши кредит в обумовленому розмірі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов'язок з повернення отриманих коштів, котрому відповідає передбачене ч.1 ст.509 ЦК України право кредитора вимагати їх повернення.

Натомість позичальник свої зобовязання не виконував належним чином, допускаючи їх періодичне прострочення, внісши востаннє 21.07.2006 року 36,37 грн. в рахунок погашення заборгованості по процентам за користування кредитом, 492,26 грн. погашення тіла кредиту та 10.07.2006 року 2,55 грн. погашення пені, що підтверджується випискою по його банківському рахунку та розрахунком заборгованості (а.с.167-171). Після цього виконувати свої кредитні зобовязання ОСОБА_2 припинив.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобовязання передбачені ст.ст.599601, 604609 ЦК України, зокрема ст.559 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що також передбачено п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін), що передбачено ч.1 ст. 530 ЦК України.

За змістом ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк, правовим наслідком якого є відповідальність боржника.

Матеріалами справи доведено, а відповідачем не оспорювався факт порушення зобов'язання стосовно повернення кредиту, в результаті чого виникла прострочена заборгованість по кредиту (тілу) в сумі 356,18 грн., на яку нараховані проценти в розмірі 3421,19 грн. та пеня в сумі 11 766,15 грн. (а.с.181).

Спір між сторонами виник з приводу наявності підстав для застосування строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем ОСОБА_2, адже востаннє внесення ним коштів в рахунок погашення кредиту мало місце 21.07.2006 року, в той час як позивач звернувся до суду з позовом 28.07.2014 року.

Визнавши факт пропуску строку позовної давності, представник позивача подав уточнений позов, в якому просив стягнути виключно заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 1300,06 грн., нарахованих на прострочену заборгованість в сумі 356,18 грн. в межах періоду з 19.07.2009 року по 19.07.2014 року з розрахунку 0,2% за день * 1825 днів.

Перевіряючи обґрунтованість доводів відповідача щодо застосування строку позовної давності, суд виходить з доведеності здійснення ним останньої оплати кредиту 21.07.2006 року, у звязку з чим право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення чергового траншу, тобто з серпня 2006 року.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як акцентує увагу Європейський суд з прав людини в рішеннях у справах «Стаббігс на інші проти Великобританії» від 22.10.1996 року та «Девеер проти Бельгії» від 27.02.1980 року, «…право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі й встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав…».

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.259 ЦК України, позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Надаючи розрахунок заборгованості в межах строку позовної давності, представник позивача посилався на положення п.5.5 Умов надання споживчого кредиту щодо збільшення строку позовної давності до 5 років за погодженням з позичальником під час укладення кредитного договору. Однак суд не може прийняти такі доводи представника позивача з огляду на те, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що під час підписання сторонами кредитного договору діяли саме Умови у редакції, що передбачає збільшення позовної давності до 5 років, оскільки такі Умови позичальником ОСОБА_2 особисто не підписані, тобто письмовий договір про збільшення позовної давності між сторонами не укладався. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 11.03.2015 року № 6-16цс15, від 01.07.2015 року № 6-757цс15.

Суд також не може погодитися із проведеним позивачем розрахунком процентів із застосуванням процентної ставки в 0,2% в день з огляду на наступне.

Згідно умов кредитного договору, сторони погодили, що договір є строковим, укладений на 24 місяці з дати укладання та діє до 17.04.2008 року (а.с.6-зворот).

Сторонами погоджено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти за ставкою 2,09 % на місяць (25,08% річних). Натомість умовами укладеного договору не передбачено розмір процентів за користування кредитними коштами після закінчення дії договору.

Пунктом 4.2 Договору, передбачено, що згідно положення ст.212 ЦК України, при порушенні позичальником зобовязання по погашенню кредиту, передбачених заявою, позичальник сплачує банку відсотки користування кредитом за ставкою 6% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

Отже, суд приходить до висновку, що дані проценти 6% на місяць можуть бути застосовано лише при порушенні виконання боржником сплати чергових платежів, та не стосуються відсотків, які стягуються після закінчення строку дії договору.

Положеннями ст.611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У відповідності до ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Саме на цьому також акцентував увагу представник відповідача, не погоджуючись із заявленим позивачем розміром процентів та визначеною процентною ставкою.

Дійсно, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 07.09.2016 року у справі №6-1412цс16, від 09.08.2017 року у справі № 6-2322цс16 та від 02.12.2015 року у справі №6-249цс15, після закінчення строку дії договору стягнення процентів за користування кредитом здійснюється за ставкою, встановленою договором, яка застосовується після спливу визначеного у договорі строку повернення кредиту, а якщо це не передбачено умовами договору, то визначення розміру процентів здійснюється на рівні облікової ставки Національного банку України відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України. Окрім того, підлягають застосуванню положення ст.625 ЦК України, яка регламентує відповідальність позичальника за неналежне виконання грошового зобовязання.

В обох випадках, проаналізованих Верховним Судом України із наведенням правових висновків, мало місце предявлення банком позову після сплину строку дії кредитного договору, але виключно в межах строку позовної давності, який в даному випадку є визначальним для стягнення процентів за користування кредитом та застосування до позичальника відповідальності за ст.625 ЦК України в поєднанні зі стягнення процентів за ст.1048 ЦК України.

Оскільки вимог про застосування ст.625 ЦК України позивачем не заявлялось, відповідно до визначеного ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності суд вирішує спір виключно в межах заявлених вимог.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі 438/489/16-ц вказано, що ОСОБА_6 Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18), відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-249цс15, відповідно до якого банк мав право на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, зазначивши, що після спливу дії договору, право кредитодавця на стягнення процентів за кредитом і пені припиняється, а тому вимоги про їх стягнення у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, задоволенню не підлягають.

Отже, положення абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України позивачем до ОСОБА_2 не предявлялось.

Відтак, враховуючи, що строк дії кредитного договору сторонами було визначено до 17.04.2008 року, а тому виключно в межах строку кредитування відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у період з 21 по 28 числа кожного місяця. Починаючи з 18.04.2008 року відповідач мав обовязок незалежно від предявлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

У постанові ОСОБА_6 Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або предявлення вимоги про дострокове виконання основного зобовязання в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки на момент спливу кредитування у позичальника існувала поточна заборгованість, банк мав право предявити позичальнику вимоги про стягнення цієї заборгованості, проте в межах позовної давності.

Таким чином, враховуючи, що строк дії кредитного договору № DNH4KP24460117 від 17.04.2006 року сплинув 18.04.2008 року, пролонгація його сторонами не здійснювалась, в той час як АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом 28.07.2014 року, тобто зі сплином 8 років з моменту останнього погашення кредиту - 21.07.2006 року, тому суд приходить до висновку про дійсність пропуску позивачем строку позовної давності для предявлення вимог про стягнення процентів, нарахованих на заборгованість до закінчення дії кредитного договору. При цьому, в стягненні процентів, нарахованих після 17.04.2006 року суд вважає за необхідне відмовити у звязку з неправомірністю їх нарахування, а відтак недоведеністю вимог в цій частині.

У звязку з вищевикладеним суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно ст.141 ЦПК України, з огляду на ухвалення рішення на користь відповідача, суд не вбачає підстав для відшкодування понесених позивачем витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 247 ч.2, 258-259, 263-265, 273, 274, 277, 279, 280-284, 287, 354, 355, п.15 Перехідних положень ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_1 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня підписання. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

Позивач: АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО ОСОБА_1 «ПРИВАТБАНК», , юридична адреса: вул. Набережна Перемоги 50, м. Дніпро.

Відповідач: ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: б-р. Вечірній 14/255, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область.

Рішення суду складено та підписано 02.08.2018 року.

Суддя Євтушенко О.І.