Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 494/306/16-ц

провадження № 61-9053св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Рантьє»,

представники позивача: Юхман ЯрославВолодимирович, Дзундза Ольга Володимирівна, Даценко Софія Володимирівна, Жовтонецький Віктор Миколайович,

відповідач - ОСОБА_8,

представник відповідача - ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Березівського районного суду Одеської області від 23 березня 2016 року в складі судді Дєткова О. Я. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 жовтня 2016 року в складі колегії суддів: Гончаренко В. М., Короткова В. Д., Таварткіладзе О. М.,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Рантьє» (далі - ТОВ «ФК «Рантье») звернулися до суду з позовом до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 08 серпня 2014 року між публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк») та

ОСОБА_8був укладений кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 35 000,00 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10 % річних з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним графіком щомісячних платежів. 31 грудня 2015 року між ТОВ «ФК «Рантье» та ПАТ «Ідея Банк» укладено договір факторингу № 31/12-2 відповідно до умов якого позивач набув право вимоги за вищевказаним кредитним договором. У зв`язку з тим, що позичальник належним чином свої обов`язки не виконує, станом на 31 грудня 2015 року виникла прострочена заборгованість за кредитним договором у розмірі

48 685,36 грн, з яких 33 639,90 грн за тілом кредиту та 15 045,47 грн за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями.

З урахуванням викладеного, ТОВ «ФК «Рантье» просило суд стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за кредитом у розмірі

48 685,36 грн.

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 23 березня

2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області

від 20 жовтня 2016 року, позов ТОВ «ФК «Рантье» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ТОВ «ФК «Рантье» заборгованість у розмірі 48 685,36 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач взяті на себе зобов'язання не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.

У листопаді 2016 року ОСОБА_8 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи.

У березні 2017 року ТОВ «ФК «Рантье»подало заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання, або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 1054 ЦК України передбачається, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК України).

Договір факторингу є самостійним цивільно-правовим договором, який належить до групи договорів про надання фінансових послуг. Сторонами договору є фактор і клієнт (стаття 1079 ЦК України). Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа ? підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Встановлено, що 31 грудня 2015 року між ТОВ ФК «Рантье» та ПАТ «Ідея банк» укладено договір факторингу № 31/12-2, відповідно до умов якого позивач, з моменту підписання акта прийому-передачі прав вимог, набув право вимоги за вищевказаним кредитним договором.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з доведеності позову та наявності передбачених статтями 526, 611, 1050, 1054 ЦК Українипідстав для стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки, як встановив суд, ОСОБА_8 не виконав належним чином взятих на себе за кредитним договором зобов'язань, що призвело до утворення заборгованості, яку суд обґрунтовано стягнув з ОСОБА_8 на користь ТОВ «ФК «Рантье», так як останнє набуло право вимоги за вказаним кредитним договором на підставі договору факторингу.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 23 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська