Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 758/10605/14-ц

провадження № 61-12119св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та як законні представники ОСОБА_5 та ОСОБА_8, ОСОБА_6,

третя особа - Подільський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 березня 2015 року у складі судді Супрун Г. Б. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 липня 2017 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Панченка М. М., Волошиної В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк», банк) у вересні 2014 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та як законні представники ОСОБА_7 та ОСОБА_8, третя особа - Подільський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві (далі - Подільський РВ ГУ ДМС України в м. Києві), про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 17 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» (далі - ВАТ «Банк Універсальний»), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 003-2900/756-0069, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у сумі 466 851, 42 швейцарських франків строком до 10 серпня 2032 року зі сплатою 9, 95 річних відсотків за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки від 17 серпня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З. та зареєстрований за № 4396, згідно з умовами якого банку в іпотеку передано нерухоме майно: квартиру загальною площею 106, 70 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 10 січня 2013 року у справі № 2-3199/11 задоволено позов ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 3 937 499, 63 грн.

Посилаючись на невиконання зазначеного судового рішення, невиконання письмової вимоги іпотекодержателя про добровільне виселення із займаної житлової площі у встановлений строк та неузгодження іншого строку добровільного виконання, а також на те, що право користування спірною квартирою в малолітніх осіб виникло після придбання та укладання договору іпотеки, банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17 серпня 2007 року в розмірі 466 851, 42 швейцарських франків звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 106, 70 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки за процедурою виконавчого провадження за ціною, встановленою у процесі здійснення виконавчого провадження. Крім того, банк просив виселити відповідачів та зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих в цій квартирі мешканців.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 25 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 липня 2017 року, в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 17 серпня 2007 року № 003-2900/756-0069 в розмірі 3 937 499, 63 грн, звернуто на користь ПАТ «Універсал Банк» стягнення на предмет іпотеки за договором від 17 серпня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З. та зареєстрованого за № 4396, - на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки за процедурою виконавчого провадження й ціною, визначеною незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Виселено ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 як осіб, які зареєстровані без згоди іпотекодержателя, з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зі зняттям їх з реєстраційного обліку за зазначеною адресою у Подільському РВ ГУ ДМС України в м. Києві.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив відсутність правових підстав до застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», остільки іпотекодавець у спірній квартирі не зареєстрований, а реєстрація членів його сім'ї здійснена з порушенням умов підпункту 2.4.4 договору іпотеки, в той час як зобов'язання за кредитним договором не виконуються.

Суд апеляційної інстанції також зазначив, що кредитні кошти отримані ОСОБА_4 на придбання квартири, вимога про звернення стягнення на яку заявлена банком. Іпотекодавець ОСОБА_4 у спірній квартирі не зареєстрований, має інше житло. За таких обставин застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є необґрунтованим, а доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків районного суду.

Апеляційний суд врахував, що участь органу опіки та піклування під час розгляду справ про виселення дітей з житлового приміщення, передбачена статтею 19 Сімейного кодексу України, є обов'язковою з 14 червня 2017 року, у той час як апеляційний суд перевіряв законність рішення суду першої інстанції, ухваленого 25 березня 2015 року. За таких обставин незалучення органу опіки та піклування й неотримання від нього дозволу на виселення дітей не може свідчити про порушення прав, при цьому реєстрація дітей у спірному житловому приміщенні здійснена всупереч умовам укладеного між позивачем та ОСОБА_4 договору.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просила скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 липня 2017 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що судами порушено правила статті 39 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) щодо представництва малолітніх дітей їх законними представниками та органом опіки та піклування. Також під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій не дотримано вимог пункту 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та статті 60 СК України.

Заявник зазначає, що судами під час ухвалення оскаржуваних рішень не враховано, що предмет іпотеки перебував у спільній сумісній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки спірна квартира придбана у шлюбі, укладеному між названими сторонами, а тому ОСОБА_5 є майновим поручителем за кредитним договором. Судами не враховано, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвали шлюб, проживають окремо, не ведуть спільне господарство. Судами не досліджувалось питання наявності у заявника іншого житла, у якому вона могла б проживати разом зі своїми неповнолітніми дітьми у разі їх виселення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляд цивільних і кримінальних справ від 18 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У відзиві ПАТ «Універсал Банк» просило касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюється на позичальників та майнових поручителів. Оскільки заявник не є позичальником чи майновим поручителем, то дія цього Закону на неї не поширюється.

Від інших учасників справи відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у березні 2018 року.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 17 серпня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 003-2900/756-0069, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 466 851, 42 швейцарських франків зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9, 95 % річних. Згідно з умовами зазначеного договору, погашення заборгованості повинно здійснюватися щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З та зареєстрований в реєстрі за № 4396. Відповідно до умов цього договору ОСОБА_4 передав банку в іпотеку майно: квартиру, загальною площею 106, 70 кв. м, житловою площею 48, 00 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з підпунктом 2.4.4 договору іпотеки ОСОБА_4 зобов'язався не надавати дозвіл на реєстрацію/прописку в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя (у разі, якщо предметом іпотеки є житлова нерухомість).

Відповідно до довідки форми № 3 від 16 лютого 2015 року, виданої Комунальним підприємством «Введенське Подільського району м. Києва», за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані такі особи: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Судами встановлено, що 20 лютого 2008 року ОСОБА_4 для погашення заборгованості за іншими кредитами продав квартиру АДРЕСА_2, на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 2008 року він проживає за адресою: АДРЕСА_3.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 10 січня 2013 року з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Універсал Банк» у солідарному порядку стягнуто заборгованість за кредитним договором на загальну суму 457 784, 43 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ станом на 08 січня 2013 року еквівалентно 3 937 499, 63 грн.

В оцінці доводів касаційної скарги, законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень Верховний Суд керується положеннями ЦК України, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», змістом умов іпотечного договору.

Щодо звернення стягнення на предмет іпотеки

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме

майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Аналіз наведеної норми права свідчить, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» лише обмежує в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності, натомість не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Верховний Суд України у постанові від 09 вересня 2015 року у справі

№ 6-483цс15 виклав правовий висновок, відповідно до якого поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 цього Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то не може бути підставою для відмови в позові, а унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Посилання заявника на те, що на неї поширюється дія цього Закону, відхилені Верховним Судом, оскільки ОСОБА_5 не є стороною договору іпотеки, в розумінні статті 1 Закону України «Про іпотеку» не є майновим поручителем за кредитними зобов'язаннями. Лише твердження про те, що іпотечний договір укладався під час шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не може бути підставою для визнання заявника майновим поручителем у спірних правовідносинах.

Щодо правових підстав для виселення

Наведені доводи про недослідження судами наявності іншого житла для проживання відповідачів відхилені, оскільки за правилами частин

другої-четвертої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Відповідно до пункту 1.3 кредитного договору цільове призначення кредиту - на придбання майна, а саме трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 106, 7 кв. м, житловою площею 48, 0 кв.м.

Враховуючи, що предметом іпотеки є квартира, на придбання якої позичальнику надано кредит, виселення осіб, які проживають у цій квартирі здійснюється без надання іншого житла.

Щодо представництва прав малолітніх

Відповідно до частини першої статті 39 ЦПК України 2004 року права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Обов'язковість участі органу опіки та піклування у спорах щодо виселення неповнолітніх дітей передбачено у частині четвертій статті 19 СК України в редакції Закону України від 17 травня 2017 року № 2038-VIII, що набрав чинності 14 червня 2017 року. До набрання чинності цих змін до СК України участь органу опіки та піклування обов'язковою не була.

Верховний Суд врахував, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 як батьки малолітніх брали участь у розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій, а тому інтереси малолітніх представлялись їх батьками, які мали право заявити клопотання про залучення органу опіки та піклування до участі у справі.

Таким чином, Верховний Суд не встановив істотних порушень норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик