Справа № 442/4930/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/783/4277/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю - представника апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_3 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2017 року та представника заявника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на додаткову ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 серпня 2017 року у справі за скаргою ОСОБА_3 на дії державних виконавців Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області - ОСОБА_4, ОСОБА_5 про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, -

в с т а н о в и л а:

В березні 2017 року заявниця звернулась до суду зі скаргою, в якій просила визнати неправомірними дії державних виконавців Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області під час виконання виконавчого листа №442/4930/14-ц (виконавче провадження ВП53211941), виданого 06.12.2016 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про зобов'язання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 знести самочинну прибудову до квартири АДРЕСА_1 зовнішніми розмірами 7.0 x 4.0 м. Також, просила визнати неправомірною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 53211941, винесену 29.12.2016 року державним виконавцем Дрогобицькою міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_5 з виконання вищевказаного виконавчого листа. В обґрунтування вимог, покликалася на те, що винесена постанова про відкриття виконавчого провадження та дії державного виконавця щодо примусового виконання виконавчого листа у вказаному виконавчому провадженні є неправомірними (протиправними) виходячи із наступного. Так, зазначає, що в оскаржуваній постанові про відкриття виконавчого провадження, державний виконавець не вказав про необхідність виконання боржником рішення протягом 10-ти робочих днів, що є порушенням вимог ч. 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження». Також така постанова винесена зі значним запізненням, з помилками та направлена їй лише в середині лютого 2017 року. Такої постанови вона не отримувала, підпис у повідомленні про вручення поштового відправлення від 14.02.2017 року їй не належить не їй та хто його здійснив їй не відомо. За таких обставин оскаржувана постанова є неправомірною та підлягає скасуванню.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2017 року в задоволенні скарги ОСОБА_3 на дії державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області - ОСОБА_4- відмовлено.

Крім того, 28 серпня 2017 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області постановлено додаткову ухвалу, якою ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду від 16 травня 2017 року у справі № 442/4930/14-ц за скаргою ОСОБА_3 на дії державних виконавців Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області - ОСОБА_4, ОСОБА_5, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, доповнено, додано до резолютивної частини: «У задоволенні скарги ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_5 та скасуванні постанови про відкриття провадження - відмовити».

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2017 року оскаржила заявник ОСОБА_3

Додаткову ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 серпня 2017 року оскаржив представник заявника ОСОБА_2

Заявник ОСОБА_3 в обгрунтування апеляційної скарги на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2017 року покликається на те, що судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що постанова про відкриття виконавчого провадження не відповідає вимогам ч. 6 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження», у ній не зазначено уповноваженим державним виконавцем про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів. Окрім того, постановляючи постанову від 30 січня 2017 року про виправлення помилки у процесуальному документі, державний виконавець Федурко Н.В. не вніс у цю постанову виправлення, з метою приведення цього процесуального документа у відповідності до ч. 6 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження», що є беззаперечним свідченням наявності грубих порушень у діях державних виконавців. Звертає увагу й на те, що постанова про відкриття виконавчого провадження, всупереч іншим положенням ЗУ «Про виконавче провадження», тривалий час з невідомих причин не надсилалась учасникам виконавчого провадження, що є додатковим свідченням протиправності дій державних виконавців. Просить ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2017 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою скаргу задовольнити.

В свою чергу, представник апелянта ОСОБА_2 в обгрунтування апеляційної скарги на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 серпня 2017 року покликається на те, що судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що державний виконавець Чигер М.І. грубо порушила ЗУ «Про виконавче провадження», не зазначивши у постанові про відкриття виконавчого провадження строку протягом якого боржник повинен здійснити виконання рішення немайнового характеру. Заявник ОСОБА_3 постанови про відкриття виконавчого провадження особисто не отримувала до моменту ознайомлення представником з матеріалами виконавчого провадження. Окрім того, звертає увагу на те, що в матеріалах виконавчого провадження міститься лише одне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, адресоване представнику заявника, на верхній частині якого міститься рукописний запис «постанова про відкриття». У ньому зазначено, що 14 лютого 2017 року таке вручено, проте замість підпису представника зазначено «Яводчак», однак заявниця не підписувала рекомендоване повідомлення та жодного рекомендованого листа не отримувала. Просить ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 серпня 2017 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою скаргу задовольнити.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який постановив ухвали, що оскаржуються, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також вимог та підстав скарги, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Постановляючи оскаржувані ухвали про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що дії державного виконавця, при винесенні оскаржуваної постанови, здійснені відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», у межах наданих повноважень, скаржником пропущено десятиденний строк на оскарження постанови, а відтак постанова є законною, а тому скарга є безпідставною та не підлягає до задоволення.

Колегія суддів частковопогоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 29.12.2016 року державним виконавцем Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_5, винесено постанову ВП №53211941 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №442/4930/14-ц, виданим 06.12.2016 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про зобовязання ОСОБА_6, ОСОБА_3 знести самочинну прибудову до квартири АДРЕСА_2 зовнішніми розмірами 7 х 4 м.

Відповідно до копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_3 отримала постанову про відкриття виконавчого провадження 14.02.2017 року, про що зроблено відповідний запис.

Крім цього, ОСОБА_3 не заперечує, що була 02.03.2017 року у Дрогобицькому відділі ДВС і нею було оплачено судові витрати по цивільній справі №442/4930/14-ц по якій видано виконавчий лист про знесення самочинної прибудови.

Із скаргою ОСОБА_3 звернулась 27 березня 2017 року.

Відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 383 ЦПК України 2004 року сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Аналогічна норма міститься і в чинній редакції ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною 1 статті 448 ЦПК України установлено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до статті 385 ЦПК України 2004 року скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Вказаний строк є процесуальними, він може бути поновлений за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання.

Відповідно до частини першої статті 73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Відповідно до частини другої статті 72 ЦПК України, документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.

При вирішенні питання про те, які підстави можна вважати поважними для поновлення строку звернення до суду з відповідною скаргою, суд має керуватися тим, що вичерпного переліку таких підстав процесуальний закон не містить, вони у кожному конкретному випадку залежать від певних ситуацій. При цьому судом також має враховуватися прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, а виконання рішення суду є завершальною частиною розгляду цивільної справи.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_3, суд першої інстанції вказав, що нею пропущено строк для звернення до суду.

У цьому випадку застосуванню підлягає частина друга статті 72 ЦПК України 2004 року, оскільки не зазначено підстав для його поновлення. Клопотання не заявлялось

Проте суд розглянув скаргу по суті, та відмовив у її задоволенні за безпідставністю.

Відповідно до ст. ст. 124, 129 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу. Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (ст. 6 Закону). Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому Законом. Законодавством України на державного виконавця покладається обов'язок вживати необхідних заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема державний виконавець повинен здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом.

Згідно із Законом України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статтей 210, 213, 387 ЦПК України.

Виходячи зі змісту статті 387 ЦПК України, в редакції чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи, а якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до п. 99 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками.

Тобто вручення поштового відправлення з постановою про відкриття виконавчого провадження могло бути здійснено не тільки ОСОБА_3, а й будь-якому повнолітньому члену його сім'ї, відтак, безпідставними є доводи апеляційних скарг про неотримання особисто ОСОБА_7 копії постанови про відкриття виконавчого провадження. Тому колегія суддів приходить до висновку про обізнаність скаржниці із оскаржуваною постановою.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невідємною частиною "права на суд", та ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобовязання адміністративних органів виконувати рішення (наприклад, пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції").

Завданням Державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Згідно з ч.ч. 5 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Апелянти підставою визнання неправомірними дії державних виконавців Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області під час виконання виконавчого листа №442/4930/14-ц (виконавче провадження ВП53211941), виданого 06.12.2016 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про зобов'язання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 знести самочинну прибудову до квартири АДРЕСА_1 зовнішніми розмірами 7.0 x 4.0 м. та визнання неправомірною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 53211941, винесену 29.12.2016 року державним виконавцем Дрогобицькою міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_5 з виконання вищевказаного виконавчого листа вказує не зазначення у постанові про відкриття виконавчого провадження строку протягом якого боржник повинен здійснити виконання рішення немайнового характеру.

З аналізу зазначених правових норм колегія суддів приходить до переконання, що не зазначення у постанові про відкриття виконавчого провадження строку протягом якого боржник повинен здійснити виконання рішення немайнового характеру не є підставою для визнання її неправомірною та скасуванню, і визнання дій державних виконавців неправомірними, оскільки апелянтом не зазначено, які (в чому саме) порушені його права, як боржника за вказаним виконавчим провадженням (у звязку із добровільним виконанням рішення суду чи під час вчинення державним виконавцем дії, спрямованих на примусове виконання).

В матеріалах справи відсутні і будь-які належні докази з цього приводу.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2017 року та додаткової ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 серпня 2017 року відсутні.

Враховуючи що рішення суду, яке набрало законної сили, тривалий час не виконується, дії державних виконавців відповідають вимогам Закону колегія суддів приходить до висновку, що підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2017 року та додаткової ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 серпня 2017 року відсутні.

Інші доводи апеляційних скарг є тотожними з доводами самої скарги і не спростовують правильності висновків суду, тому не дають підстав для її задоволення.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи, а правильне по суті і справедливе рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, то відповідно до вимог чинного процесуального законодавства, зокрема ст. 374 ч. 1 п.1 ЦПК України, таке рішення слід залишити без змін.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2017 року та додаткову ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 серпня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_8