Постанова

Іменем України

23 липня 2018 року

м. Київ

справа № 638/19589/16-ц

провадження № 61-26550св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), ГулькаБ. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «СБЕРБАНК»,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2017 року у складі судді Семіряда І. В. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 07 березня 2018 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлаки І. В., Кіся П. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «СБЕРБАНК» (далі - ПАТ «СБЕРБАНК») про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Позовна заява мотивована тим, що 04 грудня 2013 року між ним та публічним акціонерним товариством «ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ», який змінив назву на ПАТ «СБЕРБАНК», укладено договір банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифікату на суму 105 000 доларів США строком отримання (розміщення вкладу) 367 днів до 06 грудня 2014 року із сплатою процентної ставки у розмірі 8,5 % річних.

Посилався на те, що згідно з пунктом 1.7. договору передбачено, що погашення сертифікату та сплата процентів за ним відбувається у валюті, в якій сертифікат було випущено.

Вказував, що 27 травня 2014 року він звернувся до банку із заявою про дострокове погашення ощадного сертифікату. Банк повідомив його про те, що грошові кошти у іноземній валюті, отримані від дострокового погашення ощадного (депозитного) сертифікату, підлягають обов'язковому продажу на міжбанківському валютному ринку України із подальшим зарахуванням гривневого еквіваленту від продажу такої іноземної валюти на його поточний рахунок у національній валюті, відкритий у банку, кошти з якого можуть бути видані йому або перераховані за його розпорядженням на інший рахунок не раніше, ніж через п'ять робочих днів після їх зарахування. Мотивуючи свої дії неможливістю повернення депозиту у валюті вкладу - доларах США, через дію постанови Правління Національного банку України від 16 вересня 2013 року № 365, банк здійснив повернення вкладу у гривні.

Повідомляв, що на час укладення договору банк не привів типовий договір у відповідність до вимог законодавства, що призвело до введення його в оману щодо повернення вкладу не у доларах США.

Вважав, що укладаючи угоду він діяв під впливом обману, вважаючи, що зможе у будь-який час отримати внесені ним кошти у валюті вкладу, як це випливає із тексту договору. Посилався також на те, що він не має юридичної освіти, не був та не є спеціалістом у галузі банківського права чи економіки, тобто не володіє спеціальними знаннями, послуговуючись лише загальноприйнятими нормами банківського обслуговування, консультаціями працівників банку та текстом договору. Якби відповідач попередив його про таку основну характеристику пропонованої банківської послуги - неможливість отримання вкладу в іноземній валюті, то він би не уклав спірний договір.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним договір банківського вкладу (депозиту) від 04 грудня 2013 року № 3330/026/539646 з видачею ощадного (депозитного) сертифікату на пред'явника; застосувати наслідки недійсності правочину, повернувши сторони у первісний стан; зобов'язати ПАТ «СБЕРБАНК» видати належні йому грошові кошти у сумі 105 000 доларів США за договором банківського вкладу від 04 грудня 2013 року, прийняти від нього все, одержане ним від ПАТ «СБЕРБАНК» на виконання договору банківського вкладу (депозиту) від 04 грудня 2013 року та зобов'язати ОСОБА_4 повернути ПАТ «СБЕРБАНК» все одержане ним на виконання договору банківського вкладу (депозиту).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів, що при укладенні спірного договору він діяв під впливом обману з боку відповідача, що банк намагався ввести його в оману, тобто у даному випадку відсутні передбачені у статті 230 ЦК України підстави для визнання договору недійсним. Всі твердження позивача про умисел банку на введення його в оману ґрунтуються на припущеннях.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 07 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2017 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не надав доказів на підтвердження наявності обману з боку відповідача при укладенні спірного договору. Документи банку, якими він керувався при наданні банківських послуг, а також нормативно правові акти, на які позивач послався в обґрунтування того, що відповідач приховав їх зміст від нього при укладенні спірного договору, є загальнодоступними нормативними актами. Тобто, підписуючи спірний договір, ОСОБА_4 з позиції стороннього спостерігача, діючи розумно і розсудливо мав можливість як самостійно, маючи доступ, належним чином передбачити правові наслідки від дострокового розірвання спірного договору банківського вкладу (депозиту), так і, у разі необхідності, звернутися до правової допомоги й відповідним чином свідомо визначити свою поведінку. На день укладення договору у позивача не було ніяких заяв про те, що йому не зрозумілі які-небудь умови договору, або що у нього є заперечення стосовно його умов.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не звернули увагу на те, що умовами спірного договору банківського вкладу передбачено повернення коштів вкладі в доларах США, а реально повернуті кошти були в гривні.

Суди не надали належної оцінки тому, що банк ввів його в оману та веде нечесну підприємницьку практику, оскільки відповідач достовірно знав про неможливість повернення коштів у доларах США, проте не повідомив його про це.

У червні 2018 року ПАТ «СБЕРБАНК» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення є законними й обґрунтованими, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, оскільки судами вірно встановлено обставини справи та вказано, що позивач не довів своїх позовних вимог, у діях банку не вбачається жодних ознак умислу на введення позивача в оману під час укладення спірного договору.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК Українивизначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 19 Закону «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до пунктів 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні норм містяться й у статтях 10, 60 ЦПК України у редакції 2004 року, чинні на час розгляду справи судом першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, встановивши, що, укладаючи спірний правочин, сторони діяли вільно та свідомо, суди попередніх інстанції дійшли правильно висновку, що позивач не довів наявності обману з боку банку при укладанні спірного договору, а його доводи ґрунтуються виключно на припущеннях.

Суди вірно зазначили, що документи банку, якими він керувався при наданні банківських послуг, а також нормативно правові акти, на які позивач послався в обґрунтування того, що відповідач приховав їх зміст від нього при укладенні спірного договору, є загальнодоступними нормативними актами, тобто не могли бути прихованими банком за належного ознайомлення з правовідносинами, що склалися між сторонами. Помилка ж внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Апеляційний суд також правильно зауважив на тому, що підписуючи спірний договір, ОСОБА_4, діючи розумно і розсудливо, мав можливість як самостійно, маючи доступ, належним чином передбачити правові наслідки від дострокового розірвання спірного договору банківського вкладу (депозиту), так і, у разі необхідності, звернутися до правової допомоги й відповідним чином свідомо визначити свою поведінку.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони є не доведеними, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки судом доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Усі доводи касаційної скарги були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Отже, вирішуючи спір, суди повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи, дослідили усі наявні у матеріалах справи докази та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 у зв'язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 07 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б.І. Гулько

Ю.В. Черняк