Постанова

Іменем України

27 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 6-2095/10

провадження № 61-32859 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

стягувач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

заявник (правонаступник стягувача) - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,

боржники: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2017 року у складі судді Деркача О. Г. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від

26 червня 2017 року у складі колегії судді Губар В. С., Кузюри Л. В.,

Онищенко О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») звернулося до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») до ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування заяви зазначало, що ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 жовтня 2010 року ПАТ «Альфа-Банк» видано виконавчий лист на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 22 квітня

2010 року у справі №613-2/76/10 за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до

ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

26 вересня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу, згідно якого право вимоги до боржника за кредитним договором № 490053861 перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».

Посилаючись на зазначені обставини, заявник просив замінити стягувача - ПАТ «Альфа-Банк» на його правонаступника - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у справі за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_6,

ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2017 року заяву ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» задоволено.

Замінено стягувача ПАТ «Альфа-Банк» правонаступником ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у виконавчому листі № 6-2095/10, виданому за ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 жовтня 2010 року на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 22 квітня

2010 року у цивільній справі № 613-2/76/10 про стягнення солідарно з

ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № SMЕ0010661 від 25 березня

2008 року у сумі 147 418,80 грн та витрат по сплаті третейського збору у сумі 100,00 грн.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у зв'язку з відступленням

ПАТ «Альфа-Банк» права грошової вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» стягувач за виконавчим листом, виданим на підставі ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 жовтня 2010 року, підлягає заміні, що узгоджується з правовим висновком Верховного суду України, викладеним у постанові від 20 листопада 2013 року № 6-122цс13.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 26 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки укладення договору факторингу підтверджує заміну кредитора у зобов'язанні. Підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних відносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони з правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов'язків вибулої сторони. Доводи апеляційної скарги не спростовують зазначених висновків і не свідчать про порушення судом норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у липні 2017 року, ОСОБА_4 просив скасувати ухвалу Новозаводського районного суду міста Чернігова від

20 березня 2017 року і ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від

26 червня 2017 року, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що йому не надходило повідомлення від первісного кредитора про відступлення права грошової вимоги на користь

ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», а тому у силу положень частини другої статті 517 ЦК України обов'язок виконання зобов'язань перед

ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у нього не виник. Суди першої та апеляційної інстанції не з'ясували чи було видано виконавчий лист про стягнення з нього на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості на підставі ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова, та не перевірили чи перебуває зазначений на примусовому виконанні, а тому дійшли помилкового висновку про задоволення заяви про заміну стягувача у виконавчому провадженні.

У серпні 2018 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на касаційну скаргу, обгрунтовані тим, що обов'язку повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов'язанні чинним законодавством не визначено, а тому відсутність письмового повідомлення боржника про заміну кредитора не створює несприятливих наслідків для нового кредитора, крім ризику виконання боржником свого обов'язку на користь первісного кредитора, що вважається належним виконанням. Заміна первісного кредитора у зобов'язанні можлива на будь-якій стадії, у тому числі на стадії виконання судового рішення. При цьому згідно Закону України «Про виконавче провадження» законодавцем розмежовуються поняття «закінчення виконавчого провадження» та «завершення виконавчого провадження», а тому правонаступництво у виконавчому провадженні можливе, у разі якщо виконавче провадження завершено на підставі статей 37-38 зазначеного Закону. З урахуванням наведеного просило касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

31 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.

Судами попередніх інстанцій установлено, щоухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 жовтня 2010 року ПАТ «Альфа-Банк» видано виконавчий лист на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від

22 квітня 2010 року у справі №613-2/76/10 за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до

ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

26 вересня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу № 2016-3АБ/ДГ, відповідно до пункту 2.1. якого ПАТ «Альфа-Банк» (клієнт) відступає ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (фактор), а фактор набуває належне клієнтові право вимоги до боржників за договорами, перелік яких містяться в Додатку № 1-1 до Договору. Сторони погодили, що до фактора переходять всі права, які належать клієнту за основними договорами, на умовах передбачених основними договорами, за виключенням права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами основних договорів, в тому числі за кредитним договором № SMЕ0010661 від 25 березня 2008 року.

На виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 22 квітня

2010 року видано виконавчі листи № 6-2095/10 від 26 жовтня 2010 року.

Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, є зокрема, договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексудо нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу.

За змістом статті 512 ЦК України, статті 378 ЦПК України, у редакції, чинній на дату розгляду заяви, та частиною п'ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов'язанні він замінюється правонаступником.

Зазначений правовий висновок у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора. Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

Висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, укладення договору факторингу №2016-3АБ/ДГ від 26 вересня 2016 року є обставиною, що підтверджує заміну кредитора у зобов'язані, є обгрунтованим.

При цьому заміна кредитора у зобов'язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов'язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії.

У зв'язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв'язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частиною п'ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статтею 378 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов'язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов'язки в зобов'язанні.

За таких обставин звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу сторони виконавчого провадження відповідає вимогам статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Обов'язковість судового рішення є також однією з основних засад судочинства в Україні (пункт 9 частини першої статті 129 Конституції України).

Це означає, що після набрання законної сили відповідним судовим рішенням, воно підлягає обов'язковому виконанню сторонами справи, які, виходячи із суті такого рішення, зазвичай набувають процесуального статусу стягувача та боржника, а у разі відсутності добровільного виконання судового рішення боржником - вчиняються дії щодо його примусового виконання у спосіб та в порядку, що визначені, зокрема Законом України «Про виконавче провадження».

Забезпечення належного виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги про неможливість заміни виконавчого провадження, з огляду на ненадання ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» доказів на підтвердження наявності на дату звернення із заявою про заміну сторони виконавчого провадження відкритого виконавчого провадження за виконавчим листом № 6-2095/10 від 26 жовтня 2010 року про солідарне стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_4 на користь ТОВ «Альфа-Банк» заборгованості у розмірі 147 518,80 грн, є непереконливими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2018 року зупинено виконання оскаржуваних судових рішень, їх необхідно поновити.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2017 року у та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 26 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник