Ухвала

Іменем України

17 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 711/1446/18

провадження № 61-44707ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), СинельниковаЄ. В., Хопти С. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 14 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4, як законного представника малолітнього ОСОБА_5, до ОСОБА_6 про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_4, як законний представник малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за набувальною давністю право власності на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1. Свій позов мотивувала тим, що ОСОБА_5 має право власності на 2/3 частини вказаної квартири, а 1/3 частини належить ОСОБА_6 в порядку спадкування, однак спадкових прав він не оформив.

При цьому ОСОБА_6 жодного разу не з'являвся в спірній квартирі, а разом із матір'ю від народження (з 2006 року) постійно проживає у вказаній квартирі, відкрито та добросовісно володіє нею.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 14 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 14 серпня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_4, як законного представника малолітнього

ОСОБА_5 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_6 належить 1/3 частка спірної квартири у зв'язку із прийняттям ним спадщини шляхом подання заяви до нотаріуса. Отже, відсутні підстави для висновку про те, що позивач, зокрема, законно заволодів спірною 1/3 часткою у спірній квартирі, що є необхідним для задоволення позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю на майно.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що оскільки спадкоємець прийняв спадщину у вигляді права власності на нерухоме майно шляхом подання відповідної заяви, але після цього понад 10 років не виконує свій обов'язок по отриманню свідоцтва про право на спадщину, то наявні підстави вважати, що така особа тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю. Натомість ОСОБА_4 зазначає, що її син ОСОБА_5 заволодів усією спірною квартирою в цілому з дня свого народження та володів спірною часткою квартири, що належить відповідачу, відкрито, добросовісно і безперервно, а тому вважає, що наявні підстави для визнання за ОСОБА_5 права власності за набувальною давністю на зазначене нерухоме майно.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_7 належала на праві власності квартира АДРЕСА_2 (спірна квартира). ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 липня 2007 року, яке набрало законної сили, визнано за неповнолітнім ОСОБА_5 право власності на 1/3 частину спірної квартири. Цим рішенням встановлено, що після смерті ОСОБА_7 право на спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_3 в рівних частках мають малолітній син ОСОБА_5, батько ОСОБА_8, та повнолітній син ОСОБА_6

На підставі договору міни від 03 квітня 2015 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_4, як законним представником ОСОБА_5, ОСОБА_5 набув у власність ще 1/3 частину квартири АДРЕСА_3.

Таким чином, ОСОБА_5 є власником 2/3 частин спірної квартири. Спадкоємцем іншої 1/3 частини є син померлого ОСОБА_6, який вчасно звернувся до нотаріальної контори, однак не оформив свої спадкові вправа у передбачений законом спосіб.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4, посилалась на те, що її син ОСОБА_5 добросовісно заволодів спірною часткою квартири, відкрито та безперервно протягом більш ніж 10 років володіє та користується даним майном, ОСОБА_6 протягом тривалого часу не оформлює свої спадкові права, а тому наявні всі підстави для задоволення даного позову.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій вірно виходили з того, що спірна 1/3 частина квартири має власника - ОСОБА_6, який звернувшись із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_7, набув право на спадщину з часу її відкриття (частина п'ята статті 1268 ЦК України), а невиконання ним обов'язку по нотаріальному оформленню спадщини не позбавило його права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Давність володіння могла вважатись добросовісною, оскільки позивач при заволодінні майном знав про відсутність у нього підстав для набуття права власності на 1/3 частину квартири, яка належить відповідачу.

Колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що позивач не є добросовісним набувачем спірної частини будинку, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно застосувавши вищенаведені положення закону, дотримавшись норм ЦПК України, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень не вбачається неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а також порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити, якщо суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити, якщо суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

На підставі наведеного колегія суддівдійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки правильне застосування судами норм статті 344 ЦК України є очевидним.

Згідно з частиною п'ятою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 14 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4, як законного представника малолітнього ОСОБА_5, до ОСОБА_6 про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта