Ухвала

Іменем України

30 липня 2018 року

м. Київ

справа № 357/913/18

провадження № 61-39391ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), КарпенкоС. О., Кузнєцова В. О.,

розглянувши касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2018 року у складі судді Кошель Л. М. та постанову Апеляційного суду Київської області від 29 травня 2018 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Сержанюка А. С. в справі за скаргою ОСОБА_5 на дії державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Бібаєвої Віти Вікторівни,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив: визнати дії державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - Білоцерківський міський відділ ДВС) Бібаєвої В. В. неправомірними та незаконними; зобов'язатидержавного виконавця Білоцерківського міського відділу ДВС Бібаєву В. В. повернути стягувачу Публічному акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») без виконання виконавчий лист № 2-783/2011, виданий 07 червня 2012 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області. Скарга мотивована тим, що 07 червня 2012 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було видано виконавчий лист, за яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 2 114 448 грн 95 коп. звернено стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1. За виконавчим документом відкрито виконавче провадження. 18 січня 2018 року він отримав лист Державного підприємства «Сетам», з якого стало відомо, що належний йому житловий будинок виставлено на реалізацію як предмет іпотеки шляхом проведення електронних торгів. 25 жовтня 2017 року він звертався до державного виконавця Бібаєвої В. В. з клопотанням про повернення виконавчого документа стягувачу з тих підстав, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» забороняє примусово стягувати нерухоме житлове майно, яке є предметом застави чи іпотеки за споживчими кредитами, наданими кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. Вказане клопотання залишено без задоволення.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2018 року скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Білоцерківського міського відділу ДВС Бібаєвої В. В. щодо не вирішення питання про наявність підстав для повернення виконавчого листа № 2-783/2011, виданого 07 червня 2012 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області стягувачу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» без виконання, у зв'язку з дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Зобов'язанодержавного виконавця Білоцерківського міського відділу ДВС Бібаєву В. В. вирішити питання щодо наявності підстав для повернення виконавчого листа № 2-783/2011, виданого 07 червня 2012 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області стягувачу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» без виконання, у зв'язку з дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В іншій частині скарги відмовлено. Зобов'язанодержавного виконавця Білоцерківського міського відділу ДВС Бібаєву В. В. не пізніше ніж у десятиденний строк з дня отримання копії ухвали повідомити суд і ОСОБА_5 про її виконання.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконано в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а спеціальним актом - Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року, прямо передбачено, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії цього Закону. Тому державному виконавцю слід було перевірити наявність обставин, які в силу закону виключають можливість примусового виконання рішення суду, що є підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, як це передбачено статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою Апеляційного суду Київської області від 29 травня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2018 року в частині зобов'язання державного виконавця Білоцерківського міського відділу ДВС Бібаєвої В. В. не пізніше ніж у десятиденний строк з дня отримання копії ухвали повідомити суд і ОСОБА_5 про її виконання скасовано. Віншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Разом з тим суд першої інстанції зобов'язав державного виконавця не пізніше ніж у десятиденний строк з дня отримання копії ухвали повідомити суд і ОСОБА_5 про її виконання. Таке рішення не ґрунтується на вимогах закону, оскільки чинним законодавством не передбачено обов'язку повідомлення про виконання ухвали суду, яка не набрала законної сили та право на оскарження якої має учасник справи.

У липні 2018 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало касаційну скаргу на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 29 травня 2018 року, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що боржник вже звертався до суду з аналогічними вимогами і його скаргу було відхилено. Суди не дали оцінки доводам, які містяться у запереченнях проти скарги, та неповно з'ясували обставини, що мають значення для справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Судами встановлено, що заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області стягнуто з ОСОБА_8 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитними договорами № 014/26/496, № 014/26/513 і № 014/26/732 в сумі 2 114 448 грн 95 коп. В рахунок погашення заборгованості за вказаними договорами звернено стягнення на іпотечне майно - житловий будинок АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_5

На виконання вищевказаного рішення 07 червня 2012 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було видано виконавчий лист № 2-783/2011.

Постановою державного виконавця Білоцерківського міського відділу ДВС Сівак В. О. від 02 червня 2016 року відкрито виконавче провадження № 51282245.

Постановою державного виконавця Білоцерківського міського відділу ДВС Бібаєвої В. В. від 04 серпня 2017 року описано та накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1

03 січня 2018 року ДП «Сетам» направило ОСОБА_5 лист, в якому вказано про те, що вищевказаний житловий будинок виставлено на реалізацію як предмет іпотеки за виконавчим провадженням № 51282245.

Згідно з відповіддю адвокату Діденко О. В. від 21 лютого 2018 року № 14488 державний виконавець Бібаєва В. В. не вбачає підстав для зупинення виконавчого провадження.

Житловий будинок загальною площею 185,2 кв. м по АДРЕСА_1 є місцем проживання та реєстрації ОСОБА_5, що підтверджується довідкою про місце проживання та склад сім'ї, виданою Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області від 06 листопада 2017 року.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: 1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або 2) є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; 3) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Таким чином, дія вказаного Закону встановлює тимчасові обмеження щодо процедури відчуження без згоди власника заставного чи іпотечного майна.

До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України визначено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 06 липня 2016 року у справі № 6-969цс16.

Отже, на правовідносини, що виникли між сторонами, поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

25 жовтня 2017 року ОСОБА_5 звертався до державного виконавця Білоцерківського міського відділу ДВС Бібаєвої В. В. з клопотанням про повернення виконавчого документу стягувачу з тих підстав, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» забороняє примусове стягнення нерухомого житлового майна, яке є предметом застави чи іпотеки за споживчими кредитами, наданими кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

Згідно з пунктом третім частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Встановивши, що всупереч вимогам вищевказаної норми закону державний виконавець належним чином не розглянула клопотання заявника та не зазначила мотивів його відхилення, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо часткового задоволення скарги та зобов'язання державного виконавця вирішити питання наявності підстав для повернення виконавчого листа стягувачу у зв'язку з дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тобто розглянути клопотання ОСОБА_5

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що ОСОБА_5 вже звертався до суду з аналогічними вимогами і його скаргу залишено без задоволення, судом першої інстанції обґрунтовано відхилено з посиланням на те, що у іншій справі судом була надана правова оцінка діям державного виконавця щодо оцінки майна боржника та передачі його на реалізацію, а не щодо поширення на спірні правовідносини дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У цій справі оскаржувалася бездіяльність державного виконавця, яка полягає у ненаданні відповіді на клопотання сторони виконавчого провадження.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE (Леваж Престейшинз Сервісиз&quсу; проти Франції), № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN (Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії), № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до абзацу 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 29 травня 2018 року в справі за скаргою ОСОБА_5 на дії державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Бібаєвої Віти Вікторівни.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов