Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 681/1652/15-ц

провадження № 61-20588 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк»;

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області у складі судді Горщара А. Г. від 16 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Хмельницької області у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Грох Л. М., Костенка А. М., від 18 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 8 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого останній отримав грошові кошти у розмірі 60 тис. грн зі сплатою 15, 00 % річних та кінцевим терміном повернення - до 8 лютого 2018 року. Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, за умовами якого вона зобов'язалась відповідати перед банком солідарно з позичальником за невиконання ним кредитних зобов'язань.

8 серпня 2008 року за заявою ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит, за умовами якої сторони змінили валюту кредитування на долари США та процентну ставку за користуванням кредитом, унаслідок чого розмір кредиту з урахуванням винагороди банку становив 12 138 доларів 78 центів США зі сплатою 14, 04 % річних на суму залишку за кредитом.

Відповідачі свої зобов'язання за вищевказаними договорами належним чином не виконували, на вимоги не реагували, у наслідок чого станом на 4 серпня 2015 року утворилася кредитна заборгованість у розмірі 5 459 доларів 04 центів США, що еквівалентно 118 515 грн 79 коп., яку банк просив суд стягнути з відповідачів солідарно.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, який було уточнено, до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_5, про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит недійсною.

У зустрічному позові ОСОБА_4, посилаючись на ті самі фактичні обставини щодо укладання вищевказаних договорів, зазначав, що додаткова угода від 8 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містить несправедливі умови, а саме у ній відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, порядок та умови кредитування, тобто обмежено його право, як споживача, на одержання необхідної, достовірної та своєчасної інформації на кредитний продукт. Вказував, що 2 березня 2009 року банком безпідставно, в односторонньому порядку змінено процентну ставку за кредитом, а саме з 15 % річних за користування кредитом у національній валюті - гривні до 14, 04 % за користування кредитом в іноземній валюті - доларах США. При цьому згідно з графіком погашення кредиту обов'язковий щомісячний платіж не змінився та становив 217 доларів 37 центів США, який він продовжував сплачувати банку. Також при зміні валюти кредиту банк порушив вимоги валютного законодавства, оскільки у нього не було індивідуальної ліцензії на здійснення разових валютних операцій.

Крім того, вказував, що його не було проінформовано про можливість знецінення національної валюти щодо іноземної валюти, що фактично ввело його в оману та призвело до значного подорожчання кредиту.

У зв'язку з наведеним ОСОБА_4, посилаючись на положення частини першої статті 203, статті 215 ЦК України, статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», просив суд визнати додаткову угоду, укладену 8 серпня 2008 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», до договору про іпотечний кредит від 8 лютого 2008 року недійсною із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 16 березня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 8 лютого 2008 року, яка станом на 4 серпня 2015 року становить 5 459 доларів 04 центів США, що еквівалентно 118 515 грн 79 коп., з яких: 4 816 доларів 10 центів США - заборгованість по тілу кредиту; 280 доларів 86 центів США - заборгованість по сплаті процентів; 57 доларів 69 центів США - комісія; 33 доларів 47 центів США - пеня; 11 доларів 52 центів США - штраф (фіксована частина); 259 доларів 41 центів США - штраф (процентна складова).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4, як позичальник, та ОСОБА_5, як поручитель, свої зобов'язання за договором про іпотечний кредит та договором поруки належним чином не виконували, допустили заборгованість, розмір якої визначено відповідно до вимог закону та умов договору.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит недійсною відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України, як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору. ОСОБА_4 не довів введення його в оману під час укладення спірної додаткової угоди, оскільки перед її підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами цієї угоди та власноручно її підписав. При цьому банк мав право на видачу кредиту в іноземній валюті що підтверджується наявними у нього на той час банківською ліцензією на здійснення валютних операцій.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 18 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 16 березня 2017 року змінено. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 5 154 доларів 65 центів США та 726 грн 63 коп. заборгованості за кредитом. У решті позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Змінюючи рішення районного суду, апеляційний суд виходив із того, що одночасне нарахування штрафу та пені за одне й те саме порушення, а саме порушення строків виконання грошового зобов'язання за кредитним договором, є подвійною відповідальністю, що суперечить вимогам закону, а тому апеляційний суд відмовив банку у стягненні штрафів (процентна та фіксована складова). При цьому апеляційний суд зазначив, що нарахування та стягнення штрафних санкцій повинно бути проведено в національній валюті - гривні.

Залишаючи без змін рішення районного суду в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4, апеляційний суд виходив із недоведеності останнім, що є його процесуальним обов'язком, наявності підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України, статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання оспорюваної додаткової угоди до договору про іпотечний кредит недійсною. ОСОБА_4 була надана вся інформація про кредитні послуги, він мав можливість ознайомитись з умовами спірної угоди, що і зробив, підписавши вказану угоду. При цьому несправедливих умов додаткової угоди та нечесної підприємницької практики судом не встановлено.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити, а його зустрічний позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували його доводів про те, що оспорювана угода суперечить законодавству України, зокрема статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки його умови містять положення, що порушили його становище як споживача фінансових послуг. Банком не було надано повну, достовірну інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, не було попереджено про валютні ризики, які можуть вплинути на розмір кредиту. При цьому, надавши кредит у доларах США, банк порушив норми статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тому що використання іноземної валюти за споживчими кредитами дозволяється лише за наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України, яку банк на час укладання оспорюваної угоди не мав.

У жовтні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначало, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи ОСОБА_4 - безпідставними. Позичальник був ознайомлений з усіма умовами кредитування, погодився із ними, підписавши власноручно спірну угоду. Тривалий час користувався кредитними коштами, здійснюючи часткове погашення кредиту, не пред'являючи жодних претензій щодо умов кредитування, а з позовом до суду звернувся лише після пред'явлення позову банком до нього про стягнення кредитної заборгованості.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Вирішуючи спір, суди (апеляційний суд змінив рішення суду першої інстанції в частині розміру кредитної заборгованості), на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (статті 212 ЦПК України 2004 року), дійшли правильного висновку про те, що відповідачі, як позичальник так і поручитель, належним чином взяті на себе зобов'язання за договором про іпотечний кредит не виконували, допустили заборгованість, розмір якої апеляційним судом визначено відповідно до умов кредитного договору та вимог закону.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суди правильно виходили з того, що він з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, який мав право на видачу такого кредиту, що підтверджується наявними у нього на той час банківською ліцензією на здійснення валютних операцій, умови договору його влаштовували і він його виконував протягом тривалого часу.

При цьому суди дійшли вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваної додаткової угоди до договору про іпотечний кредит недійсною відповідно до положень статтей 203, 215, 230 ЦК України, як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статтей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними; ОСОБА_4 не довів введення його в оману під час укладення спірної угоди, оскільки перед її підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами цієї угоди, власноручно підписавши її.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 16 березня 2017 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду Хмельницької області від 18 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк