Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 712/5000/17

провадження № 61-989св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 17 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Ювшина В. І., Сіренка Ю. В., Гончар Н. І.,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовна заява ПАТ «ПриватБанк» мотивована тим, що відповідач через неналежне виконання умов договору про відкриття картррахунку та обслуговування платіжної картки № 15-356, укладеного 04 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_3, допустила заборгованість в розмірі 58287,10 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 червня 2013 року у справі за позовом ПАТ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості стягнуто заборгованість за цим договором в сумі 26251,63 грн.

З огляду на вищенаведене, банк просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 32035,47 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 31 серпня 2017 року, у складі головуючого-судді Мельник І. О., в задоволенні позовних вимог ПАТ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач пропустив строк позовної давності при зверненні до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 17 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає положенням статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки судовим рішенням з відповідача заборгованість за тілом кредиту була стягнута в повному обсязі, однак зобов'язання залишається невиконаним належним чином, а тому кредитор має право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ПриватБанк» посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності, оскільки рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 червня 2013 року вже стягнуто з відповідача заборгованість за цим договором, що свідчить про переривання перебігу позовної давності.

Також у касаційній скарзі заявник зазначав про те, що апеляційним судом не враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-249цс15.

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ПАТ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ПАТ «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Черкаської області від17 жовтня 2017 року.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2018 року касаційне провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 444/9519/12-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 18 липня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзиву (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 04 лютого 2008 року ОСОБА_3 отримала кредит в ЗАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 15000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 червня 2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 26251,63 грн, яка складається з заборгованості по тілу кредиту в сумі 13963,76 грн та заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 12287,87 грн.

Звертаючись до суду з новою позовною заявою банк ставить питання про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості по кредиту та процентам за користування кредитом, за період з дня ухвалення рішення по день нового звернення до суду за кредитним договором від 04 лютого 2008 року.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

У цій справі суди встановили, що 04 лютого 2008 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримала строком на один рік кредитні кошти у національній валюті у розмірі 15000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно пункту 4 вищевказаного договору протягом всього терміну дії договору банк випустив клієнтові на умовах цього договору дві картки із строком дії до лютого 2009 року та три картки із строком дії до лютого 2009 року та до грудня 2010 року.

Позивач обов'язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачу. Остання зобов'язалася за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж 12 місяців.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, дійшов правильного висновку про те, що відмовити необхідно з тих підстав, що позивачем обраний неправильний спосіб захисту своїх порушених прав відповідно до статті 16 ЦК України, оскільки рішенням суду з відповідача була стягнута в повному обсязі заборгованість за тілом кредиту. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

З урахуванням вищевинаведеного доводи касаційної скарги про те, що на підставі статті 599 ЦК України банк мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом є необґрунтованими.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-249цс15 є безпідставними, оскільки у зазначеній постанові проценти за кредитом і пеня підлягали стягненню з відповідача у межах позовної давності.

Також, доводи касаційної скарги про те, що внаслідок здійснення ОСОБА_3 05 січня 2016 року часткового погашення процентів в розмірі 636 грн, перервався строк позовної давності є безпідставними, оскільки відповідач заперечила факт внесення нею платежу 25 січня 2016 року в розмірі 636 грн, а банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження цього.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі позивача доводи не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О.Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний