Постанова

Іменем України

02 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 320/7375/15-ц

провадження № 61-29118св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 березня 2017 року у складі судді Колодіної Л. В. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 жовтня 2017 року у складі суддів: Дашковської А. В., Крилової О. В., Полякова О. З.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 04 липня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 18 тис. доларів США на строк до 04 липня 2018 року зі сплатою 11,90 % річних. На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором цього ж дня між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, а ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях та набуває право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Посилаючись на те, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 20 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 283 671 грн 17 коп., із яких тіло кредиту - 227 225 грн 50 коп., проценти - 34 304 грн 54 коп., пеня - 20 879 грн 75 коп., сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за тілом кредиту - 788 грн 97 коп., сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за процентами - 472 грн 41 коп., позивач просив у рахунок погашення вказаного боргу звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності на нього ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. За рішенням суду предмет іпотеки підлягає реалізації шляхом проведення процедури прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 жовтня 2017 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обгрутованого висновку про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов банку у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що норми Закону України «Про іпотеку» та умови іпотечного договору не виключають можливості звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Згідно пункту 10.3 кредитного договору, іпотекодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому в разі зазначення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі, банк на підставі частини другої статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Судами обох інстанцій не було взято до уваги доводи банку відносно того, що ПАТ «Дельта Банк» позбавлений можливості здійснити реєстрацію права власності на іпотечне майно, оскільки для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, подаються, зокрема, копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі. Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем можливе як за допомогою позасудового врегулювання, так і в судовому порядку.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначила, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Договором іпотеки передбачено загальне правило про можливість іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя. Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що передача позивачу, як іпотекодержателю, права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання в такий спосіб. Така правова позиція відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16. Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону позивач взагалі не має права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність, оскільки кредит видано в іноземній валюті і предмет іпотеки є місцем постійного проживання відповідача, яка не має у власності іншого житла. Позивачем не надано всіх доказів переходу до нього права вимоги за кредитним договором.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

24 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що 04 липня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 18 тис. доларів США зі сплатою 11,90 % річних, згідно подальших змін та доповнень до договору з 10 жовтня 2011 року до 04 липня 2018 року у розмірі 14,80 % річних, на строк до 04 липня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 04 липня 2008 року ОСОБА_4 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, а ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях та набуває право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

За змістом пункту 12.3.1. іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 викладено висновок про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 про те, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем, колегія суддів дійшла висновку щодо необґрунтованості доводів касаційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду у справі без змін за статтею 401 ЦПК України.

При цьому позивач не позбавлений згідно зі статтями 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А.О.Лесько

С.Ю. Мартєв