Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 2-7845/10

провадження № 61-22925св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року у складі судді Антоненко Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2010 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5, аліменти на користь ОСОБА_4на утримання доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 900,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття починаючи із 09 червня 2010 року. Допущено негайне виконання рішення суду. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 грудня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків скарги, а саме: для подання належним чином обґрунтованої заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження підтвердженою доказами та сплатити судовий збір

Апеляційний суд, залишаючи скаргу без руху, виходив із того, що копію оскаржуваного рішення відповідач отримав 01 листопада 2010 року, а із апеляційною скаргою звернувся лише 05 грудня 2016 року, тобто після спливу строку на апеляційне оскарження, майже на шість років. Причини пропуску строку на апеляційне оскарження зазначені представником ОСОБА_5, а саме: ОСОБА_5 не було відомо про рішення суду, а на зворотному повідомленні про отримання відповідачем копії оскаржуваного рішення міститься не його підпис, не є поважними.

На виконання вимог ухвали, ОСОБА_5 подав до суду квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 лютого 2017року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2010 року.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у встановлений судом строк ні ОСОБА_5 ні його представник не виконали вимоги ухвали про надання суду клопотання про поновлення строку із зазначенням поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та передати справу до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права. Крім того, ОСОБА_5 про рішення суду дізнався лише після ознайомлення з матеріалами справи, а у період з 01 листопада по 29 листопада 2016 року перебував на лікарняному, а тому причини пропуску строку на апеляційне оскарження є поважними. Рішення суду відповідач не отримував, оскільки у зворотному поштовому повідомленні вказано лише його прізвище та ініціали, що не є доказом отримання саме ним цього рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 квітня 2017 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Судууказану справу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм процесуального права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, пункт 27, рішення від 26 квітня 2007 року та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).

Крім того, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

За положеннями частини другої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення, у разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

За частиною третьою статті 297 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Постановляючи ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_5 отримав копію рішення суду першої інстанції 01 листопада 2010 року, що підтверджується копією супровідного листа, проте апеляційна скарга подана лише 13 лютого 2017 року.

Отже, пропущений строк на апеляційне оскарження становить 6 років і 25 днів.

Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що апеляційна скарга подана з пропуском строку на апеляційне оскарження, при цьому суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження, оскільки ні ОСОБА_5 ні його представник не виконали вимоги ухвали Апеляційного суду міста Києва від 16 грудня 2016 року про залишення апеляційної скарги без руху у наданий їм тридцятиденний строк для подання клопотання про поновлення строку із зазначенням поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду.

26 грудня 2016 року та 30 грудня 2016 року відповідач та його представник за вказаними адресами для листування отримали копію ухвали від 16 грудня 2016 року, про що є відмітка у зворотних поштових повідомленнях, проте ОСОБА_5, на виконання вимог ухвали лише сплатив судовий збір.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою у зв'язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик