Постанова
Іменем України
12 грудня 2018 року
м. Київ
справа № 761/4826/15-ц
провадження № 61-4063св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Ступак О. В.,
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач Квартирноексплуатаційна частина (м. Київ),
відповідач ОСОБА_1
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року у складі судді Фролової І.В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 січня 2016 року у складі колегії суддів: Качана В.Я., Кирилюк Г.М., Рубан С.М.
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2015 року Квартирноексплуатаційною частиною (м. Київ) (далі КЕЧ м. Києва) до суду подано позов про виселення без надання іншого жилого приміщення ОСОБА_1 із займаної нею кімнати № 412 у будівлі № 15 військового містечка № НОМЕР_1 АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що 01 січня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 (колишнім чоловіком відповідача) укладено договір № 128 строкового користування спірним жилим приміщенням, згідно з умовами якого останньому надано жиле приміщення для проживання, як військовослужбовцю військової частини НОМЕР_2 , у складі сім`ї із трьох осіб. Договір автоматично пролонговано на один календарний рік, строк його дії закінчився 31 грудня 2008 року. На час звернення до суду у спірній кімнаті проживає лише відповідач.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2010 року шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, а тому на підставі пункту 6.11. Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 (далі Інструкція № 737), відповідач підлягає виселенню. У спірному жилому приміщенні відповідач не зареєстрована, доказів, того, що вона працює у структурних управліннях Міністерства оборони України не надано. Попередження про звільнення займаного жилого приміщення від 08 жовтня 2014 року № 763 відповідачем не виконано, тому позивач просить задовольнити позов.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 25 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 січня 2016 року, позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 із займаного нею приміщення, а саме кімнати № 412, у будівлі № НОМЕР_3 військового містечка № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Рішення мотивовано тим, що спірна кімната № НОМЕР_4 у будівлі № НОМЕР_3 військового містечка № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 виділена для проживання сім`ї військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_2 у складі трьох осіб на підставі договору строкового користування від 01 січня 2007 року № 128, знаходиться у приміщенні тимчасово переобладнаної для проживання військовослужбовців будівлі казарми. Надання місця для проживання у спеціально пристосованій казармі відбувається на підставі спеціального дозволу, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення та видається квартирно-експлуатаційним органом за рішенням КЕВ (КЕЧ) району. Рішення КЕЧ м. Києва про надання ОСОБА_1 місця для проживання в казармі не приймалось та спеціальний дозвіл на проживання в спеціально пристосованій казармі не видавався ні їй, ні її колишньому чоловікові - ОСОБА_2 . Таким чином, у відповідача немає законної підстави для проживання у спірному жилому приміщенні.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, визначено місце проживання їхнього сина ОСОБА_3 з батьком.
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
15 лютого 2015 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , зупинено виконання заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року до закінчення касаційного провадження.
У березні 2016 року позивач подав заперечення на касаційну скаргу, а у квітні 2016 року доповнення до цього заперечення.
03 квітня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.
26 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147?VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У касаційній скарзі зазначено, що судами першої та апеляційної інстанцій не дотримано вимог статті 47 Конституції України, статті 25 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, статті 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права від 16 грудня 1966 року, частини третьої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року; статті 379 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), статей 4, 6, 9 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР), статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІ; статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, статті 15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» від 02 червня 2005 року № 2623-ІV.
Суди не врахували, що у разі виселення ОСОБА_1 втрачає належне їй протягом 15 років право на житло і стає бездомною, що суперечить не лише Конституції та законам України, а також світовим стандартам та міжнародним правовим актам.
ОСОБА_1 набула законне право на житло на підставі спеціального ордеру №55 від 08 вересня 2000 року, виданого військовою частиною НОМЕР_5 Міністерства оборони України її колишньому чоловіку військовослужбовцю на сім`ю з трьох осіб (включаючи її дружину та сина ОСОБА_3 , 2000 року народження). Спеціальний ордер видано на право зайняття у гуртожитку кімнату № НОМЕР_6 , що спростовує доводи позивача та висновок судів про те, що сім`я військовослужбовця ОСОБА_2 вселялась не до гуртожитку, а до казарми.
До казарми, які мають всі ознаки гуртожитку і пристосовані для проживання сімей військовослужбовців, суд може застосовувати норми чинного законодавства України, які застосовуються до гуртожитків, зокрема, статтю 127 ЖК Української РСР. Судами статус спірного приміщення не встановлено; не застосовано за аналогією відповідні норми законодавства України про захист прав мешканців гуртожитків; не встановлено, які житлові права на спірне жиле приміщення має неповнолітній ОСОБА_3 , не зясовано, чи виселення відповідача призведе до втрати житлових прав її неповнолітнім сином ОСОБА_3 . Відповідно до статті 125, частини третьої статті 132 ЖК Української РСР відповідача не може бути виселено з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення.
Судами не надано оцінки тій обставині, що відповідач працює позаштатним кореспондентом на Центральній телерадіостудії Міністерства оборони України.
У запереченнях на касаційну скаргу зазначено про безпідставність доводів касаційної скарги. Спеціальний ордер № 55, на який посилається відповідач, видавався ОСОБА_2 на проживання з сім`єю у кімнаті АДРЕСА_2 , на період його навчання у військовій академії, строком до 01 серпня 2003 року. Кімнатою № 412, про виселення з якої подано позов, колишній чоловік ОСОБА_1 користувався на підставі договору від 01 січня 2007 року № 128 строкового користування жилим приміщенням. Спеціальний ордер на проживання у кімнаті № НОМЕР_4 не видавався.
Будівлю, в якій знаходиться спірне жиле приміщення, не зареєстровано як гуртожиток у виконавчому комітеті відповідної місцевої ради. Доводи касаційної скарги про незастосування судами першої та апеляційної інстанцій за аналогією відповідних норм чинного законодавства України про захист прав мешканців гуртожитків не обґрунтовано нормами законодавства. Відповідно до частини третьої статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань.
Судами досліджено та встановлено, що після розірвання шлюбу ОСОБА_3 мешкає разом з батьком та зареєстрований разом з ним за місцем знаходження військової частини.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги частково з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що спірну кімнату № 412 передано ОСОБА_2 01 січня 2007 року як військовослужбовцю на підставі договору № 128 строкового користування жилим приміщенням. Спеціальний ордер на проживання у кімнаті № 412 ОСОБА_2 не видавався. Строк дії договору закінчився 31 грудня 2008 року, шлюб ОСОБА_1 з ОСОБА_4 у вересні 2010 року розірвано, тому ОСОБА_1 займає спірне приміщення без правових підстав. Син ОСОБА_1 та ОСОБА_4 після розірвання шлюбу проживає з батьком.
Спір між сторонами стосується виселення колишньої дружини військовослужбовця, яка після розірвання шлюбу продовжує проживати та користуватися жилим приміщенням, наданого сім`ї військовослужбовця.
Верховний Суд, ураховуючи встановлені судами обставини, норми матеріального права, які регулюють правовідносини між сторонами, виходить з такого.
Згідно із частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
За змістом статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Верховний Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom) 1995 року, рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE) 2010 року).
У контексті статті 8 Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кривіцька і Кривіцький проти України» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE) 2010 року, «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) 2004 року, «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom) 1995 року.
У справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини також зазначив, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до пункту 6.11. Інструкції № 737 підлягають виселенню з казарми без надання іншого жилого приміщення особи, які самоправно зайняли жилу площу, і колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу, а також особи, які підпадають під підстави, передбачені статтею 116 Житловогокодексу Української РСР.
Верховний Суд звертає увагу, що відповідачем на спростування доводів позивача про її безпідставне проживання у гуртожитку апеляційному суду надано копію спеціального ордеру від 08 вересня 2000 року № 55, який було видано ОСОБА_2 , його дружині ОСОБА_1 та сину ОСОБА_3 на право займати у гуртожитку військової частини НОМЕР_5 у АДРЕСА_3 , довідку від 22 січня 2016 року № 36; довідку про те, що вона працює позаштатним кореспондентом відділу радіопрограм Центральної телерадіостудії Міністерства оборони України, копію трудової книжки.
Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову з тих підстав, що кімнату виділено не у гуртожитку, а у спеціально пристосованій для проживання військовослужбовців казармі не на підставі спеціального ордеру, а на підставі договору строкового користування, строк якого закінчився 31 грудня 2008 року, а шлюб відповідача з чоловіком-військовослужбовцем розірвано, судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки зазначеним доводам апеляційної скарги та не викладено мотиви на їх спростування, не викладено мотиви, чи взяв до уваги апеляційний суд надані відповідачем докази, чи відхилив, і з яких підстав, не з`ясовано, в якій кімнаті проживає відповідач та з ким, з якої кімнати її просить виселити позивач, чи припинив чинність договір строкового користування жилим приміщенням,статус приміщення, в якому проживає відповідач, чи підлягає вона виселенню без надання іншого жилого приміщення, не з`ясовано мету, яку переслідував позивач, подавши позов про виселення відповідача без надання їй іншого жилого приміщення після її проживання у спірному жилому приміщенні протягом тривалого часу, тобто існування тривалих зв`язків із спірним місцем проживання, співрозмірність між виселенням відповідача та метою позивача, пропорційність балансу інтересів сторін.
Апеляційним судом не взято до уваги, що після розірвання шлюбу у 2010 році ОСОБА_1 постійно протягом тривалого часу проживає у спірному жилому приміщенні, оскільки іншого житла не має, питання про її виселення у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу позивачем не порушувалося.
Верховний Суд зауважує, що перевіряючи доводи апеляційної скарги, з метою правильного та справедливого вирішення спору у цій справі, суд апеляційної інстанції не з`ясував, чи виселення ОСОБА_1 без надання іншого жилого приміщення відповідатиме статті 47 Конституції України та статті 8 Конвенції, за встановлених судами таких обставин: проживання відповідача у спірному приміщенні протягом тривалого часу з 2007 року, не порушення позивачем питання про виселення відповідача відповідно до встановленого Інструкцією № 737 порядку, вселення відповідача у гуртожиток як члена сім`ї військовослужбовця, що зазначено в спеціальному ордері № 55 від 08 вересня 2007 року, відсутність у відповідача іншого житла.
Верховний Суд зауважує, що втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільств (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE)2010 року).
Верховний Суд, як суд касаційної інстанції, відповідно до статті 400 ЦПК України, не має повноважень встановлювати обставини та оцінювати докази у справі.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 січня 2016 року скасувати, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий О. В. Ступак
Судді: С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик