Постанова

Іменем України

17 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 466/2086/14-ц

провадження № 61-5297св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Олійник А.С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -заступник прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України, Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця»,

відповідачі: Брюховицька селищна рада м. Львова, ОСОБА_4,

третя особа - Відділ Держземагентства у м. Львові,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року заступник прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України, Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» (далі - ДТГО «Львівська залізниця») звернувся до суду із позовом до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_4, третя особа: Відділ Держземагенства у м. Львові, про визнання незаконним та скасування пункту 1.7 рішення Брюховицької селищної ради від 20 липня 2006 року № 94 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок в смт Брюховичі», визнання недійсним державного акта про право власності на землю від 14 грудня 2006 року НОМЕР_1, скасування державної реєстрації права власності на вказану земельну ділянку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2014 року в задоволенні позову заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України, ДТГО «Львівська залізниця» відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із мотивів недоведеності права ДТГО «Львівська залізниця» на постійне користування спірною земельною ділянкою, оскільки у нього відсутній державний акт та технічна документація на земельну ділянку в межах смуги відведення, не надано інформації про державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою та не надано доказів виносу меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Також суд дійшов висновку про те, що наданий позивачем план смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від 1962 року не може бути доказом, що підтверджує право користування ДТГО «Львівська залізниця» спірною земельною ділянкою, оскільки він не затверджений органом місцевого самоврядування і не передавався до селищної ради.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2014 року рішення суду Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України, ДТГО «Львівська залізниця» задоволено. Визнано незаконним та скасовано пункт 1.7 рішення Брюховицької селищної ради від 20 липня 2006 року № 94 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок в смт Брюховичі» в частині затвердження технічної документації для видачі державного акта на право власності на землю площею 0,1366 га по АДРЕСА_2 для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_4, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1. Скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку від 14 грудня 2006 року НОМЕР_1, виданий ОСОБА_4 Скасовано державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку.

Задовольняючи позовні вимоги заступника прокурора Львівської області, апеляційний суд виходив із того, що наявний у матеріалах справи план смуги відведення лінії Рудно-Піддірці Львівської залізниці від км 4+850 до км 11 + 106 км, у межах якої знаходиться спірна земельна ділянка, є містобудівною документацією, і з врахуванням якої можуть бути вирішені питання вилучення, викупу, передачі, надання, земельних ділянок у власність чи користування іншим особам. ДТГО «Львівська залізниця» за погодженням із органом місцевого самоврядування значиться користувачем означеної у плані відведення земельної ділянки. Судом першої інстанції не враховано надані позивачем: витяг із технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки (дата оцінки 25 січня 2013 року) від 30 січня 2013 року № 40/01-15/225 Відділу Держземагенства у м. Львові, за якою визначено площу земельної ділянки 187 500 кв. м у смт Брюховичі, що перебуває у користуванні ДТГО «Львівська залізниця», та довідку від 20 січня 2014 року № ПЧ-3-2/10 про сплату земельного податку за ділянку вказаної площі в 2012 та 2013 роках. Тому, висновки суду першої інстанції є необґрунтованими.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2015 року, у складі судді-доповідача Кузнєцова В. О., у відкритті касаційного провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2014 року відмовлено.

Постановляючи ухвалу, суд касаційної інстанції виходив із того, що касаційна скарга ОСОБА_4 є необґрунтованою.

21 березня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2014 року у зв'язку з нововиявленими обставинами.

В обґрунтування своєї заяви посилалася на те, що на час розгляду цієї справи та ухвалення у ній рішення існували обставини, які не були їй відомі, а саме: рішенням виконавчого комітету Львівської обласної Ради депутатів трудящих від 27 жовтня 1962 року № 1001 скасовано рішення від 03 липня 1962 року виконавчого комітету цієї ради № 612, яким затверджено План смуги відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці; план смуги відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від 1962 року є тільки проектною документацією яка не була ні затверджена уповноваженим органом у встановленому законом порядку, ні реалізована залізницею; стверджувана позивачем у справі та встановлена судом площа землекористування Львівської залізниці в смт Брюховичі по смузі відводу лінії Рудно-Підбірці в розмірі 18,75 га не відповідає площі земельної ділянки, зображеної на плані смуги відводу від 1962 року, яка становить 46,57 га, тобто площа ділянки згідно з планом більша в три рази, ніж та ділянка, яку зараз використовує та за яку сплачує земельний податок і бажає оформити у постійне користування позивач; враховуючи суттєво меншу площу належної Львівській залізниці земельної ділянки по смузі відводу лінії Рудно-Підбірці, ніж це визначено планом смуги відводу від 1962 року, межі землекористування позивача не можуть визначатися цим планом; відомості про відведення (надання) Львівській залізниці земельної ділянки в смт Брюховичі згідно з Планом смуги відводу 1962 року не були внесені в земельно-облікові документи району згідно з діючим на той час порядком (відомості не пройшли державну реєстрацію); беручи до уваги площу землекористування Львівської залізниці (18,75 га) та довжину колії (6 256 м), картографічні матеріали, визначена спеціалістом-землевпорядником, ширина смуги відводу становить 29,97 метрів, тобто не більше ніж 15 метрів в один бік від осі колії; земельна ділянка ОСОБА_4 не входить до складу (не накладається) на землекористування Львівської залізниці в смт Брюховичі по смузі відводу лінії Рудно-Підбірці; спірна земельна ділянка на момент винесення органом місцевого самоврядування оскаржуваного рішення не належала до земель державної форми власності та не входила до складу земель залізничного транспорту.

Також заявник вказувала на те, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2017 року у справі № 466/6679/19 (провадження № 22-ц/783/233/17) за позовом ПАТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 за участю третіх осіб: ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_6, ОСОБА_16, Відділу Держземагенства у м. Львові, приватного нотаріуса Пелех О. З., про визнання незаконними та скасування рішення Брюховицької селищної ради від 02 червня 1993 року № 150, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та витребування земельної ділянки із незаконного володіння, встановлено, що «План смуги відведення Рудно-Підбірці» 1962 року був лише проектом відведення земельної ділянки Львівській залізниці з урахуванням рішення виконавчого комітету Львівської обласної Ради депутатів трудящих від 03 липня 1962 року № 612, яким збільшено площі земель та яке відмінене 27 жовтня 1962 року рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради депутатів трудящих за № 1001. Залізнична колія Рудно-Підбірці побудована у 1958 році, що підтверджує позивач на підставі інвентаризаційної картки обліку основних засобів. Проте плану смуги відведення, на підставі якого будувалася колія на дільниці Рудно-Підбірці, позивач суду не надав.

Заявник стверджувала, що оскільки зазначені обставини встановлені судовим рішенням у спорі за участю ПАТ «Українська залізниця» та Брюховицької селищної ради, то в силу приписів частини третьої статті 61 ЦПК України, такі не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи. Зазначала, що у позивача відсутні будь-які права на спірну земельну ділянку. Отже, права Львівської залізниці при прийнятті рішення селищною радою жодним чином не були порушені. Брюховицька селищна рада правомірно розпоряджалась належними територіальній громаді земельними ділянками.

Заявник посилаючись на частину першу, пункт 1 частини другої статті 361 ЦПК України, вважала, що наведені обставини є нововиявленими, які є підставою для перегляду рішення Апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2014 року, його скасування з відхиленням апеляційних скарг і залишенням без змін рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2014 року.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року заяву ОСОБА_4 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2014 року залишено без задоволення.

Ухвала апеляційного суду обґрунтована тим, що обставини, на які посилається ОСОБА_4 у заяві про перегляд рішення суду у зв'язку з нововиявленими обставинами, не є нововиявленими в розумінні статті 361 ЦПК України 2004 року, а рішення суду не підлягає скасуванню із зазначених у заяві підстав.

03 січня 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить указане судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги її заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні її заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, оскільки не врахував значення наведених у заяві обставин для правильного вирішення цієї справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року, призначено судді-доповідачеві Кузнєцову В. О.; судді, які входять до складу колегії: Олійник А. С., Усик Г. І.

Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано матеріали справи № 466/2086/14-ціз суду першої інстанції та надано строк на подання відзиву.

У березні 2018 року від Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», що є правонаступником ДТГО «Львівська залізниця», надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, у яких заявник просить відхилити указану касаційну скаргу та залишити без змін ухвалу суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2018 року заяву судді Верховного Суду Кузнєцова В. О. про самовідвід задоволено. Справу за заявою ОСОБА_4 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2014 року передано на повторний автоматизований розподіл.

За результатами повторного автоматизованого розподілу указану справу призначено судді-доповідачеві Ступак О. В.; судді, які входять до складу колегії: Олійник А. С., Усик Г. І.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Нововиявлені обставини ? це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесенні законом до нововиявлених обставин.

Відповідно до положень статті 361 ЦПК України 2004 року рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених у пунктах 1 та 2 частини другої статті 361 ЦПК України 2004 року, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

При вирішенні питання про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами суд має виходити з визначених частиною другою статті 361 ЦПК України підстав, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, та дотримання заявником умов, що містяться у статтях 362, 364 цього Кодексу.

Судове рішення не може переглядатись у зв'язку з нововиявленими обставинами у разі якщо обставини, передбачені частиною другою статті 361 ЦПК України, відсутні, а є підстави для перегляду судового рішення в апеляційному чи касаційному порядку або Верховним Судом України, а також якщо обставини, визначені частиною другою статті 361 ЦПК України 2004 року, були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи.

Залишаючи заяву ОСОБА_4 без задоволення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що скасування рішення виконавчого комітетуЛьвівської обласної Ради депутатів трудящих від 03 липня 1962 року № 612 не є нововиявленою обставиною, оскільки суд не обґрунтовував своє рішенням зазначеним рішенням та не виходив із обставин, що були ним установлені.

Також апеляційний суд врахував, що твердження заявника про те, що встановлені судовим рішенням обставини у спорі за участю ПАТ «Українська залізниця» та Брюховицької селищної ради в силу приписів частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи, не можуть братися до уваги, оскільки у цьому провадженні розглядається заява про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для перегляду рішення Апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2014 року у зв'язку з нововиявленими обставинами, оскільки вказані заявником обставини у розумінні статті 361 ЦПК України 2004 року не є нововиявленими.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду апеляційної інстанцій ? без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

А. С. Олійник

Г. І. Усик