ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Справа № 636/1012/16-ц
Провадження № 2/636/48/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року м. Чугуїв

Чугуївський міський суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Оболєнської С.А.,

секретаря судового засідання Гамоліної О.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Чугуївського міського суду Харківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та визнання права власності на майно,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_3, в якому, з урахуванням поданих уточнень, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири №11, розташованої по пров. Колгоспний, буд.7, у м. Чугуїв Харківської області, укладений 09.09.2005 р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу ОСОБА_6, визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру №11, розташовану по пров. Колгоспний, буд.7, у м. Чугуїв Харківської області, витребувати квартиру №11, розташовану по пров. Колгоспний, буд.7, у м. Чугуїв Харківської області, з володіння ОСОБА_3 та передати ОСОБА_1

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що йому на праві власності належала квартира №11, розташована за адресою: пров. Колгоспний, буд. 7, в м. Чугуїв, Харківської області, яку він отримав у спадок від своїх батьків.

ОСОБА_1 з дитинства страждав психічним захворюванням олігофренією, а після смерті батьків став зловживати алкоголем, що загострило його психічну хворобу. Відповідач ОСОБА_5, розуміючи складну життєву ситуацію ОСОБА_7, в яку він потрапив після смерті батьків, та знаючи про наявність в нього психічної хвороби, скористався цим, ввів його у оману, в результаті чого при укладенні спірного правочину він мав на меті настання зовсім інших наслідків від угоди, а також бажав досягти іншого, ніж купівля-продаж належної йому квартири, а саме вважав, що у майбутньому отримає від вказаної угоди матеріальне благо у виді права власності на окрему кімнату в гуртожитку, що було йому обіцяно ОСОБА_5 Тобто дійсні наміри ОСОБА_1 і внутрішня воля при укладенні спірного договору відрізнялися від фактично зазначених у оспорюваному договорі, що порушує його законні права та інтереси. Крім цього, в момент підписання спірного договору ОСОБА_1 знаходився в стані алкогольного спяніння і не міг в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій.

В судовому засіданні позивач та його представник надали пояснення, аналогічні викладеним у позові, та, посилаючись на ч.1, 3, 5 ст.203, ст. 215, ст. 229, ст. 230 Цивільного кодексу України, просили позов задовольнити.

Як вбачається із заперечень представника відповідача ОСОБА_4, свою незгоду з позовом вона обґрунтувала тим, що квартира №11, розташована по пров. Колгоспний, буд.7, у м. Чугуїв Харківської області, була придбана ОСОБА_5 у ОСОБА_1 09.09.2005 року для проживання у ній його сімї. При підписанні договору позивач підтвердив, що гроші за договором, а саме 37500 грн. отримав до підписання договору. Посилання позивача та його представника на норми ст.203, ст.215, ст.229, ст.230 Цивільного кодексу України є необґрунтованими, надуманими та безпідставними.

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення позову також заперечувала, повідомила, що придбала квартиру №11, розташовану по пров. Колгоспний, буд.7, у м. Чугуїв Харківської області, у ОСОБА_5, про те, що вказане майно є спірним, вона не знала.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

За правилом ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Судом встановлено, що спірний договір купівлі продажу квартири №11, розташованої за адресою: пров. Колгоспний, буд.7, м. Чугуїв, Харківської області від 09.09.2005 року, вчинений у письмовій формі, підписаний обома сторонами договору, посвідченийприватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 604, тобто форма укладання договору відповідає вимогам закону. При укладанні спірного договору купівлі-продажу, сторони були згодні з його умовами, про що свідчить їх підпис на договорі, в тому числі з розміром грошових коштів, отриманих в якості оплати за придбане майно(а.с.9, том 1).

Продаж квартири здійснено за 37500 (тридцять сім тисяч пятсот) грн., гроші ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_5 повністю до підписання договору. Крім цього, сторони домовились, що відчужувана квартира №11 буде повністю звільнена продавцем і передана в належному для проживання стані (у тому числі будуть зняті з реєстраційного обліку особи, що в ній мешкають), будуть передані ключі до 01 жовтня 2005 року з дня підписання цього договору, зі сплатою всіх комунальних послуг та інших обовязкових платежів за весь час фактичного проживання.

Після укладення договору ОСОБА_1 з дозволу відповідача ОСОБА_5 залишився проживати в зазначеній квартирі.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 не заперечував того, що до укладення договору купівлі-продажу квартири він разом з ОСОБА_5 займався оформленням спадщини після смерті батьків та після отримання ним свідоцтва про право власності на квартиру безпосередньо за кошти ОСОБА_5 погашено заборгованість за комунальні послуги та квартирну плату, що утворилась за багато років, а також вирішено питання про підключення до квартири водопостачання, освітлення та опалення.

Також, у серпні 2012 року ОСОБА_5 звертався до суду з позовом, в якому просив виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. На обґрунтування зазначених позовних вимог посилався на те, що за договором купівлі-продажу від 09.09.2005 року він придбав у відповідача спірну вказану квартиру. При підписанні договору відповідач підтвердив, що гроші за договором отримав, але зобовязань щодо виселення з квартири не виконав. Так після продажу квартири продавець звернувся з проханням пожити в квартирі до того часу, коли він знайде собі житло, але останній через деякий час взагалі відмовився виселитися з квартири, почав зловживати спиртними напоями. Пошкодив вікна, за час проживання в квартирі комунальні послуги не сплачував. У звязку з тим, що квартира необхідна для проживання сімї ОСОБА_5, він просив виселити з неї ОСОБА_1

Не погоджуючись з позовом ОСОБА_5 у лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним згідно зі ст. 225 ЦК України з тих підстав, що при підписанні цього договору він не усвідомлював значення своїх дій. Зазначив, що з дитинства хворів на олігофренію. Крім того, при підписанні договору покупець ОСОБА_5 обіцяв придбати йому маленьку кімнату в гуртожитку або в комунальній квартирі.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 03.04.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03.04.2014 року, позов ОСОБА_5 задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 19-21, 22-23).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.07.2014 р. рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 03.04.2013 р. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 03.04.2014 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1, третя особа Чугуївський РВ ГУ МВС України в Харківській області, про виселення та зняття з реєстраційного обліку скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 03.04.2013 р. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 03.04.2014 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу недійсним залишено без змін.

В обґрунтування своєї позиції суд касаційної інстанції зазначав, що відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд першої, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з недоведеності зустрічного позову, так як наведені в ньому доводи щодо захворювання позивача, яке могло вплинути на його волевиявлення, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, в якій відсутні відомості про абсолютну неспроможність ОСОБА_1 в момент укладення договору розуміти значення своїх дій або керувати ними, тому правильно вважав, що під час укладення договору купівлі продажу квартири ОСОБА_1 був повністю адекватним, отже відсутні установлені ст. 225 ЦК України підстави для визнання договору недійсним.

Тому, твердження позивача про те, що внаслідок захворювання він не в повній мірі усвідомлював значення своїх дій, суд сприймає критично, оскільки відсутність підстав, передбачених ст.225 ЦК України для визнання договору недійсним, встановлена рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, а отже, в розумінні ч.4 ст.82 ЦПК України, не потребує доказуванню.

Крім того, згідно висновку судово-психіатричної експертизи №482 від 19.06.2018 року, складного комісією лікарів відділення судово-психіатричної експертизи №18 КЗОЗ Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3, ОСОБА_1 на теперішній час виявляє хронічний, стійкий психічний розлад у формі легкої розумової відсталості. Відповідно до свого психічного стану здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У період часу, якому відповідає укладення договору купівлі-продажу від 09.09.2005 р., виявляв хронічний, стійкий психічний розлад у формі легкої розумової відсталості. Відповідно до свого психічного стану був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.179-182, том 2).

Даючи оцінку доводам позивача стосовно помилковості висновків останнього щодо істотних обставин укладеної угоди, в результаті чого він прийняв неправильне рішення під час укладення договору купівлі-продажу, суд зауважує, що в судовому засіданні та в позові ОСОБА_1 зазначав та не заперечував той факт, що до укладення договору купівлі-продажу квартири він разом з відповідачем ОСОБА_5 займався оформленням спадкових справ після смерті батьків, що за кошти саме ОСОБА_5 були погашені комунальні заборгованості, що рахувались за спірною квартирою, отже, вказані обставини та дії позивача свідчать про свідоме волевиявлення продати ОСОБА_5 належне йому майно.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Однак, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження доводів ОСОБА_9 щодо введення його в оману під час укладання спірного договору.

За змістом ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення.

Даних обставин ОСОБА_9 не довів, а тому з цієї підстави суд відмовляє в задоволенні позову.

Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у звязку з їх недоведеністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 13, 76-81, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та визнання права власності на майно відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до або через Чугуївський міський суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, м. Чугуїв, Харківська область, паспорт серії МТ 237668, ІПН НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_5, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, м. Чугуїв, Харківська область, паспорт серії МТ 086439, ІПН НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_3, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, м. Чугуїв, Харківська область, ІПН НОМЕР_2.

Повний текст рішення виготовлений 17 грудня 2018 року.

Суддя: С.А. Оболєнська