Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 750/12452/15-ц

провадження № 61-1568зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхове товариство «Гарантія»,

представник позивача - Ходик Євген Максимович,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження заяву Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року у складі колегії суддів Червинської М. Є., Іваненко Ю. Г., Маляренка А. В., Кадєтової О. В., Ступак О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Приватне акціонерне товариство «Страхове товариство «Гарантія» (далі - ПАТ «СТ «Гарантія») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та відшкодування матеріальної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 27 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Демарк» (далі - ВАТ «Банк Демарк») та Дочірнім підприємством «Ресурс-Гарантія» АСТ «Гарантія» (далі - ДП «Ресурс-Гарантія») в особі директора ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 731, за яким ВАТ «Банк Демарк» відкрив ДП «Ресурс-Гарантія» кредитну лінію в сумі 500 000 грн для поточної діяльності підприємства з кінцевим строком повернення кредитних коштів 28 вересня 2009 року.

На забезпечення виконання ДП «Ресурс-Гарантія» своїх зобов'язань за цим кредитним договором 01 липня 2008 року між ВАТ «СТ «Гарантія», правонаступником якого є ПАТ «СТ «Гарантія», та ВАТ «Банк Демарк» було укладено договір застави майнових прав, згідно з яким забезпечено вимоги ВАТ «Банк Демарк» у випадку невиконання або неналежного виконання ДП «Ресурс-Гарантія» зобов'язань, передбачених кредитним договором.

26 вересня 2008 року між ВАТ «Банк Демарк» та ДП «Ресурс-Гарантія» в особі директора ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 1149, за яким банк відкрив ДП «Ресурс-Гарантія» кредитну лінію у сумі 500 000 грн для забезпечення поточної діяльності підприємства з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 25 вересня 2009 року.

На забезпечення зобов'язань за цим кредитним договором 26 вересня 2008 року між ВАТ «СТ «Гарантія» та ВАТ «Банк Демарк» було укладено договір застави майнових прав на кредит.

Позивач вказував, що у зв'язку з невиконанням ДП «Ресурс-Гарантія» своїх зобов'язань за кредитними договорами, ВАТ «Банк Демарк», керуючись умовами договорів застави майнових прав, щомісяця здійснював списання коштів з депозитного рахунку ВАТ «СТ «Гарантія» і у такий спосіб було списано основного боргу та відсотків за користування кредитами в сумі 1 121 000 грн.

У період дії кредитних договорів у зв'язку з неналежним виконанням боржником взятих зобов'язань 08 липня 2009 року між ВАТ «СТ «Гарантія», ДП «Ресурс-Гарантія» та фізичною особою ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 взяв на себе солідарне зобов'язання перед кредитором відповідати всім своїм майном, на яке може бути звернено стягнення згідно із законодавством України.

31 жовтня 2011 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу і під час розгляду справи на підставі проведеної судом почеркознавчої експертизи було встановлено, що підпис у договорі поруки як від імені директора ДП «Ресурс-Гарантія», так і від імені фізичної особи ОСОБА_2 виконані не ОСОБА_2, а іншою особою.

Вважаючи, що ОСОБА_2 використовував цей договір поруки в особистих інтересах, позивач звернувся із заявою до правоохоронних органів про порушення кримінального провадження та проведення досудового слідства. За результатами досудового розслідування кримінальне провадження було направлено до суду з клопотанням Прокуратури м. Чернігова про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_2 на підставі статті 49 КК України у зв'язку зі спливом строків давності для притягнення до кримінальної відповідальності.

В ухвалі Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 липня 2015 року вказано, що 08 липня 2009 року ОСОБА_2, маючи при собі підробний договір поруки від 08 липня 2009 року, підписаний від імені кредитора ВАТ «СТ «Гарантія» президентом ОСОБА_3 і скріплений печаткою товариства, від імені боржника ДП «Ресурс-Гарантія» - директором підприємства ОСОБА_2 та від його імені як поручителя і достовірно знаючи, що його підписи у цьому договорі як фізичної особи та як директора ДП «Ресурс-Гарантія» виконані не ним, з метою надання неправдивої інформації про забезпечення зобов'язань ДП «Ресурс-Гарантія» та створення фіктивних умов гарантування їх виконання перед заставодавцем, надав указаний договір президенту ВАТ «СТ «Гарантія» ОСОБА_3

Отже, як вважав позивач, відповідач ОСОБА_2 навмисно шляхом обману використав у своїх цілях фіктивний договір поруки від 08 липня 2009 року та знівелював права та обов'язки сторін за цим договором з метою уникнення відповідальності. Враховуючи, що позивачу стало відомо про обман у діях відповідача лише 03 липня 2015 року з ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова, то і перебіг строку позовної давності повинен обчислюватися з 03 липня 2015 року.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив поновити строк позовної давності, визнати договір поруки від 08 липня 2009 року, укладений між ВАТ «СТ «Гарантія», ДП «Ресурс-Гарантія» та ОСОБА_2 недійсним, як такий, що укладений під впливом обману, та стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «СТ «Гарантія» 1 121 000 грн матеріального збитку.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 березня 2016 року позов ПАТ «СТ «Гарантія» задоволено.

Визнано договір поруки від 08 липня 2009 року, укладений між ВАТ «СТ «Гарантія» (нині - ПАТ «СТ «Гарантія») та ДП «Ресурс-Гарантія», і фізичною особою ОСОБА_2, недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «СТ «Гарантія» на відшкодування матеріальної шкоди 1 121 000 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 25 травня 2016 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 березня 2016 року скасовано.

У задоволенні позову ПАТ «СТ «Гарантія» відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року касаційну скаргу ПАТ «СТ «Гарантія» відхилено. Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 25 травня 2016 року залишено без змін.

У заяві про перегляд судових рішень, поданій у січні 2017 року до Верховного Суду України, ПАТ «СТ «Гарантія»просить ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанціїз підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права, передбачених частиною другою статті 230 ЦК України 2004 року.

На обґрунтування заяви ПАТ «СТ «Гарантія» надало копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-29844св14, від 27 квітня 2016 року у справі № 127/881/15-ц, від 26 листопада 2014 року у справі № 6-37739св14.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

12 січня 2018 року вказану заяву разом із доданими до неї матеріалами передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 09 липня 2018 року справу призначено до розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві ПАТ «СТ «Гарантія» доводи, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у задоволенні заяви.

За положеннями пунктів 1, 2, 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що ДП «Ресурс-Гарантія» у червні і вересні 2008 року уклало з ВАТ «Банк «Демарк» кредитні договори №№ 731 і 1149, згідно з якими підприємство отримало від банку відповідно 500 000 грн до 26 червня 2009 року і 500 000 грн до 25 вересня 2009 року.

Згідно з договорами застави майнових прав від 01 липня 2008 року та від 26 вересня 2008 року ВАТ «СТ «Гарантія» як майновий поручитель ДП «Ресурс-Гарантія» за виконання цих кредитних договорів, у зв'язку з невиконанням ДП «Ресурс-Гарантія» зобов'язань за кредитними договорами, погасило 02 жовтня 2009 року банку заборгованість ДП «Ресурс-Гарантія» шляхом списання банком з депозитного рахунку ВАТ «СТ «Гарантія» 1 121 000 грн.

08 липня 2009 року було укладено тристоронній договір поруки між ВАТ «СТ «Гарантія» як кредитором, ДП «Ресурс-Гарантія» як боржником і ОСОБА_2 як поручителем, за яким поручитель взяв на себе солідарне зобов'язання перед кредитором відповідати за зобов'язаннями боржника за договорами застави майнових прав від 01 липня 2008 року і від 26 вересня 2008 року.

Судами встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 червня 2012 року в задоволенні позову ПАТ «СТ «Гарантія» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 1 121 000 грн як боргу, що утворився за договором поруки від 08 липня 2009 року, було відмовлено та цим рішенням на підставі висновку судово-почеркознавчої експертизи від 12 квітня 2012 року № 285-286/12-24 було встановлено, що підписи в договорі поруки від імені ОСОБА_2, який діяв від свого імені та як директор ДП «Ресурс-Гарантія», виконані не ОСОБА_2

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 липня 2015 року ОСОБА_2 звільнений від кримінальної відповідальності за ознаками частини третьої статті 358 КК України у зв'язку із закінченням строків давності.

Також апеляційним судом встановлено, що ПАТ «СТ «Гарантія», заявивши вимоги про відшкодування матеріальних збитків та про визнання договору недійсним, посилалося на те, що відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення при укладенні договору поруки, тому цей договір від 08 липня 2009 року необхідно визнати недійсним та стягнути з ОСОБА_2 матеріальні збитки як з особи, яка застосувала обман, згідно із статтею 230 ЦК України, в розмірі 1 121 000 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «СТ «Гарантія» до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та відшкодування матеріальної шкоди, апеляційний суд, з висновком якого погодився й касаційний суд, виходив із того, що позивачем не доведено факту вчинення ним договору поруки від 08 липня 2009 року під впливом обману з боку відповідача ОСОБА_2, а також районним судом безпідставно застосовано статтю 1166 ЦК України, оскільки стаття 230 ЦК України самостійно регулює порядок та розмір відшкодування збитків, завданих у зв'язку з вчиненням правочину під впливом обману.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в межах кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК України. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого).

Натомість в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року у справі № 127/881/15-ц,на яку посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення в силі рішення суду першої інстанції, яким задоволено позовні вимоги про захист прав споживачів та на підставі статей 203, 215 ЦК України визнано кредитний договір недійсним, оскільки на момент укладення спірного кредитного договору права позивача були порушені.

Суд касаційної інстанції зазначив, що на підставі частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Разом з тим апеляційний суд залишив поза увагою доводи позивача щодо відсутності у нього волевиявлення на отримання кредиту зі сплатою більшої процентної ставки, ніж було узгоджено сторонами в момент укладення договору (9,95 % замість 4,5 %), а також про те, що банком набуто грошові кошти позивача у зв'язку з введенням її в оману шляхом підробки примірника кредитного договору, на підставі якого була стягнута заборгованість. Укладаючи спірний договір, позивач помилялася щодо прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що під час укладення кредитного договору мало місце вчинення правочину під впливом обману, а також завдання позивачу збитків, які полягають у безпідставному отриманні грошових коштів на виконання кредитного договору та які підлягають стягненню у подвійному розмірі.

Надана заявником на підтвердження своїх вимог ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року у справі № 6-37739св14, не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки прокурор з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері Одеської області звернувся в інтересах держави із позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої у результаті вчинення злочинних дій, і вищевказаною ухвалою суд направив справу на новий розгляд з огляду на те, що суди не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Таким чином, правовий висновок суду касаційної інстанції у цій ухвалі відсутній.

Крім того, порівняння наданого судового рішення з оскаржуваним судовим рішенням касаційного суду не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У наданій заявником на підтвердження своїх вимог ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-29844св14 за позовом Науково-виробничого підприємства «Залізничавтоматика» про відшкодування шкоди, завданої злочином, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що вирок в кримінальній справі, який набрав законної сили, постановлено не було, тому згідно зі статтею 57, частиною четвертою статті 61, статтею 212 ЦПК України докази, набуті у кримінальному провадженні, оцінюються на рівні з іншими доказами у справі. Постановою в кримінальній справі в діях відповідача було встановлено відсутність ознак злочину в привласненні злочинним шляхом майна ТОВ НВП «Залізничавтоматика».

Вищевказана ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки цією ухвалою суд направив справу на новий розгляд з огляду на невстановлення судами фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тобто правовий висновок суду касаційної інстанції у цій ухвалі відсутній.

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження вимог, із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Керуючись пунктом 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355, частиною першою статті 360-2, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк