Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 204/7419/16-ц

провадження № 61-19662св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_3,

суб'єкт оскарження: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 24 листопада 2016 року у складі судді Черкеза Д. Л. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент ДВС) щодо стягнення виконавчого збору.

Скарга обґрунтовувалась тим, що ні стягувач, ні державний виконавець не звертались до ОСОБА_3 з метою вилучення автомобіля та реалізацію є його на торгах. ОСОБА_3 не ухилявся від державного виконавця, а навпаки з метою добровільного виконання рішення зв'язувався засобами телефонного зв'язку з державним виконавцем Рубель Інною Вікторівною, яка повинна була провести дії з реалізації заставленого майна відповідно до статті 20 Закону України «Про заставу». Всупереч рішенню суду, виконавчому документу та положенням статей 20, 21 Закону України «Про заставу» державний виконавець повідомив ОСОБА_3, що йому необхідно погасити заборгованість у розмірі 31 533 429, 91 грн. Після чого, 08 листопада 2016 року, ОСОБА_3 отримав постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 % від заборгованості 3 153 342, 99 грн. Тим самим, всупереч рішенню суду та виконавчому документу, який зобов'язує звернути стягнення на предмет застави у вигляді автомобіля, а не суму у розмірі 31 533 429, 91 грн, з якої виходив державний виконавець при визначенні суми виконавчого збору у розмірі 10 %, державний виконавець відділу ДВС протиправно та незаконно ухвалив постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 10%.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 24 листопада 2016 року скаргу задоволено. Судом визнано дії головного державного виконавця Департаменту ДВС Рубель І. В. в частині стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору протиправними. Постанову головного державного виконавця Департаменту ДВС Рубель І. В. від 28 жовтня 2016 року про стягнення виконавчого збору скасовано. Зобов'язано Департамент ДВС повідомити суд про виконання ухвали не пізніше ніж у місячний строк з дня її одержання.

Ухвала суду першої інстанції обґрунтовувалась тим, що, визначаючи розмір виконавчого збору, державний виконавець безпідставно виходила із загальної суми заборгованості, в рахунок погашення якої звернуто стягнення на предмет застави, а не з вартості самого рухомого майна, на яке звернуто стягнення.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що враховуючи вимоги закону, та неможливість самостійного виконання боржником ОСОБА_3 рішення суду щодо реалізації зазначеного автомобіля з прилюдних торгів, суд першої інстанції обґрунтовано визнав дії головного державного виконавця в частині стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору протиправними та скасував відповідну постанову державного виконавця від 28 жовтня 2016 року про стягнення виконавчого збору у сумі 3 153 342, 99 грн.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Департамент ДВС просив скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити.

Заявник посилався на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що виконавчим документом визначена сума заборгованості у розмірі 31 533 429, 91 грн, від якої був розрахований виконавчий збір, стягнутий постановою державного виконавця від 28 жовтня 2016 року.

ОСОБА_3 подано відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що суди правильно встановили, що реалізація майна, на яке звернуто стягнення як на предмет застави, здійснюється виключно державним виконавцем на прилюдних торгах, а тому боржник не мав змоги виконати судове рішення, на підставі якого відкрито виконавче провадження, у добровільному порядку. ОСОБА_3 не ухилявся від державного виконавця, а навпаки з метою добровільного виконання рішення суду зв'язувався засобами телефонного зв'язку з державним виконавцем, яка повинна була провести дії з реалізації заставленого майна, відповідно до статті 20 Закону України «Про заставу».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвали судів першої та апеляційної інстанцій скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 28 липня 2016 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист № 204/5879/14-ц про звернення стягнення на предмет застави: автомобіль Тойота Камрі, рік випуску: 2003, № кузова/шасі JTDВЕ30К900211131, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 23 липня 2007 року № 6/К-в, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та Приватним Підприємством «Сімор», станом на 02 червня 2014 року у розмірі 31 533 429, 91 грн, шляхом продажу зазначеного автомобіля способом реалізації з прилюдних торгів за початковою ціною на рівні не нижче за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Постановою головного державного виконавця Департаменту ДВС Рубель І. В. від 12 вересня 2016 року відкрито виконавче провадження ВП № 52194236 з виконання виконавчого листа № 204/5879/14-ц, виданого 28 липня 2016 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська про звернення стягнення на предмет застави.

28 жовтня 2016 року головним державним виконавцем Департаменту ДВС Рубель І. В. винесено постанову ВП № 52194236, якою стягнуто з боржника ОСОБА_3 виконавчий збір у розмірі 3 153 342, 99 грн.

Норми права, що підлягають застосуванню

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24) ЄСПЛ закріпив поняття «суд, встановлений законом», яке стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність.

Поняття «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява № 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року) визначено, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)».

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII«Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) та зміни до ЦПК України, внесені відповідно до цього Закону.

Оскільки ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця у листопаді 2016 року, на спірні правовідносини поширюється саме дія Закону № 1404-VIII, згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 63 Закону № 1404-VІІІ у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, ? протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону № 1404-VІІІ постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою, частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII, закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18),

від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження

№ 14-425цс18).

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що скарга ОСОБА_3 на дії головного державного виконавця Департаменту ДВС Рубель І. В. про стягнення виконавчого збору не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.

Відповідно до змісту частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Зважаючи на викладене, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, та відповідно до повноважень суду касаційної інстанції в порядку частини першої статті 414 цього Кодексу.

Згідно з положеннями частини першої статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Керуючись статями 255, 256, 400, 402, 409, 414, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 24 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо стягнення виконавчого збору закрити.

Повідомити ОСОБА_3, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик