Постанова

Іменем України

17 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 289/1225/16-ц

провадження № 61-17837св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 вересня 2016 року у складі судді Свінцицького Л. В. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 22 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Худякова А. М., Косигіної Л. М., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначила, що їй на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 в цьому будинку також зареєстрована відповідач, яка не проживає в ньому з 2008 року, чим чинить їй перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном.

Враховуючи наведене, позивач просила визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 вересня 2016 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачу на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 відповідач в ньому також зареєстрована, проте не проживає в зазначеному будинку та не бере участі у витратах на його утримання, чим чинить власнику перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 22 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що як пояснила в суді апеляційної інстанції відповідач вона більше року не проживає у будинку своєї бабусі за вищезазначеною адресою, а мешкає зі своєю матір'ю за іншою адресою, до правоохоронних органів або суду за захистом своїх житлових прав не зверталася, що свідчить про відсутність у неї будь-якого інтересу до спірного будинку.

У березні 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 22 лютого 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що вона є матір'ю двох дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які разом із нею зареєстровані у АДРЕСА_1. В серпні 2014 року позивач вигнала її разом із дітьми із зазначеного будинку та відібрала ключі. Протягом тривалого часу вона не може проживати за вказаною адресою, власного житла не має, а тому вимушена тимчасового проживати у родичів та друзів. Крім того, оскаржувані рішення стосуються також прав та інтересів малолітніх дітей, які прописані у спірному будинку, а суди ухвалюючи рішення не залучили до участі у справі орган опіки та піклування.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 З дозволу позивача, 27 лютого 2008 року в цьому будинку була зареєстрована ОСОБА_5, яка є її онукою.

Разом з тим відповідач більше року не проживає у зазначеному будинку та не бере участі у витратах на його утримання, чим чинить позивачу перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди першої та апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшли правильного висновку про доведеність позовних вимог, а саме, що відповідач без поважних причин понад рік не проживає у належному позивачу будинку, не беру участь в його утриманні, чим чинить позивачу перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Доводи касаційної скарги про те, що вона з поважних причин не проживає у спірному будинку, оскільки її разом із дітьми позивач вигнала на вулицю, не заслуговують на увагу, оскільки остання не надала докази на підтвердження цьому, також вона не зверталася до правоохоронних органів щодо захисту своїх житлових прав. Крім того, в судових засіданнях не заперечувала факт того, що не проживає в зазначеному будинку більше двох років.

Доводи касаційної скарги про те, що оскаржувані рішення стосуються також прав та інтересів малолітніх дітей, які прописані у спірному будинку, а суди ухвалюючи рішення не залучили до участі у справі орган опіки та піклування, не заслуговують на увагу, оскільки питання виселення неповнолітніх дітей не було предметом позову, а позивач не скористалася своїм процесуальним правом та не заявила клопотання про залучення до участі у справі органу опіки та піклування.

Інші доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик