Справа № 452/2491/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"09" липня 2018 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області у складі: головуючого - судді Кравціва В.І.,

секретар Макаревич Л.Р.,

за участю представника позивача адвоката Роюк Л.І

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

ОСОБА_1 28 вересня 2017 року пред`явив позов до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 18 серпня 2015 року в сумі 419 520,00 грн. та 419 520,00 грн. процентів за прострочення повернення боргу, всього 839 040,00 грн. та сплачених ним, позивачем, судових витрат.

У обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 18 серпня 2015 року він уклав із відповідачем усний договір позики, згідно якого передав йому грошові кошти у сумі 16 000 доларів США під 4% місячних від суми позики з умовою їх повернення до 18.11.2015, факт передачі коштів підтверджується відповідною письмовою розпискою, однак після закінчення зазначеного строку відповідач борг не повернув.

Відповідно до розрахунку заборгованості, сума боргу станом на день звернення становить 32 000 доларів США, що за курсом НБУ становить 839 040 грн.

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 збільшив розмір позовних вимог та зазначив, що відповідно до розрахунку заборгованості сума боргу станом на день подачі уточнень становить 35 840 доларів США, що за курсом НБУ, згідно офіційної довідки становить 26,014 грн. за один долар США, а сума загальної заборгованості становить 932 341,76 грн. (а. с. 56).

Під час судового розгляду представник позивача адвокат Роюк Л.І. у підтримання позовних вимог посилалася на обставини, викладені у позовній заяві та доповненнях до неї.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлений про судове засідання, що відомо із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, у судове засідання не з`явився без повідомлення причин, у зв`язку з чим суд на підставі п. 1) ч. 3 ст. 223 ЦПК України постановив ухвалу про розгляд справи за його відсутності.

Також, відповідач ОСОБА_2 18 червня 2018 року подав відзив на позовну заяву, у якому посилався на те, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. З наданої розписки не вбачається жодних обов`язків, які походять саме з боргових зобов`язань, оскільки відповідач не взяв на себе обов`язок повернути зазначені кошти. Тобто, між сторонами договору позики не укладалося, а позивач помилково прийшов до висновку, а відтак позов задоволенню не підлягає.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 22.12.2017 подав заперечення проти позову, посилаючись на те, що ціна позову значно завищена внаслідок безпідставного та необгрунтованого розрахунку. Відповідно до доданого ОСОБА_3 розрахунку суми боргу ним безпідставно та необґрунтовано проведено розрахунок суми боргу, зокрема процентів від суми позики, за умовами, які не підтверджені та не відповідають умовам договору. Разом із тим, ОСОБА_1 не вказав той факт, що 18.11.2015 ним, ОСОБА_4 , на виконання умов договору, позивачу сплачено грошові кошти з розрахунку 4% місячних від суми позики за три місяці, а також узгоджені з позивачем терміни та умови повернення позики (а. с. 41).

Вислухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами суд дійшов висновку про задоволення позову виходячи з такого.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За правилами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно п. 1) ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Із розписки вбачається, що ОСОБА_2 18 серпня 2015 року отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 16 000,00 доларів США терміном до 18 листопада 2015 року під 4 відсотки у місяць. У забезпечення цього надана квартира, яка знаходиться по АДРЕСА_1 (а. с. 3).

У правовій позиції, яка викладена ВСУ у постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Ураховуючи наведене, а також те, що сам відповідач у письмовому запереченні підтвердив факт отримав від ОСОБА_1 кошти як позику, суд дійшов висновку про укладення 18 серпня 2015 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договору позики, згідно якого ОСОБА_2 18 серпня 2015 року отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 16 000,00 доларів США терміном до 18 листопада 2015 року під 4 відсотки у місяць.

Однак, ОСОБА_2 зобов`язання за вказаним договором позики не виконав. Посилання відповідача на те, що 18.11.2015 ним, ОСОБА_4 , на виконання умов договору, позивачу сплачено грошові кошти з розрахунку 4% місячних від суми позики за три місяці не підтверджені жодними доказами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що зобов`язання підлягає виконанню у строк, визначений цим зобов`язанням.

Також, відповідно до ст. 525 ЦК України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання.

Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Так, у розписці зазначено, що кошти надаються під 4 відсотки в місяць тобто сторони узгодили розмір процентів.

У правовому висновку, який викладений ВСУ у постанові № 6-36цс14, зазначено, що у частині першій статті 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобов`язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Отже, враховуючи те, що сторони у розписці від 18 серпня 2015 року узгодили суму процентів за користування позикою, з відповідача у користь позивача також необхідно стягнути проценти від суми позики, які повинні нараховуватися щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено повністю, то із відповідача ОСОБА_2 у користь позивача ОСОБА_1 необхідно стягнути судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 9 320,00 грн., що підтверджені квитанціями.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Стягнути із ОСОБА_2 у користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 18 серпня 2015 року в сумі 416 224 (чотириста шістнадцять тисяч двісті двадцять чотири) грн., проценти за договором позики в сумі 516 117 (п`ятсот шістнадцять тисяч сто сімнадцять) грн. 76 коп. та судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 9 320,00 грн., всього 941 661 (дев`ятсот сорок одну тисячу шістсот шістдесят одну) грн. 76 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст повного рішення буде складено 20 липня 2018 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає у АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає у АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , проживає у АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Суддя