ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 226/83/17

провадження № 61-15318св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач -Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Красноармійське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Димитровського мiського суду Донецької області від 12 червня 2017 року, ухвалене у складі судді Петуніна І. В., та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 15 серпня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Мірути О. А., Осипчук О. В., Мальованого Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» (далі - ОКП «Донецьктеплокомуненерго») про стягнення грошових коштів.

Посилалась на те, що у квітні 2002 року придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Після придбання квартири виявилося, що попередні власники мали борг по оплаті за теплопостачання.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 березня 2013 року з неї стягнено заборгованість за теплопостачання у розмірі 4 288,66 грн за період з 1 березня 2009 року по 1 лютого 2012 року.

Наприкінці 2004 року вона виїхала з цієї квартири, так як послуги з теплопостачання не надавалися, а у 2013 році при підготовці документів для продажу квартири виявилось, що знову їй нарахована заборгованість у розмірі 10 762,28 грн, яку її примусив сплатити відповідач.

Посилаючись на наведене, просила стягнути з відповідача на свою користь 10 762,28 грн.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 12 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 10 762,28 грн, які нею сплачені в рахунок погашення заборгованості за теплопостачання та на виконання договору від 27 грудня 2013 року, не ґрунтуються на законі, оскільки зазначені кошти сплачені ОСОБА_1 з відповідних правових підстав на виконання договірних зобов`язань.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 15 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, мотивувавши тим, що суд повно та всебічно дослідив обставини справи, надав усім доводам сторін та дослідженим доказам належну правову оцінку і ухвалив законне, правильне по суті та справедливе рішення.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на судові рішення, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просить їх скасувати і ухвалити рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суди ухвалили рішення без встановлення обставин справи та без урахування того, що у неї був відсутній борг перед відповідачем, тому сплачені 10 762,28 грн підлягають поверненню.

У відзиві на касаційну скаргу ОКП «Донецьктеплокомуненерго» просить касаційну скаргу відхилити та залишити судові рішення без змін. Зокрема, вказує, що заборгованість у розмірі 10 762,28 грн виникла під час перебування позивача з ОКП «Донецьктеплокомуненерго» у договірних відносинах, заборгованість у вказаній сумі була нарахована за період з 1 травня 2002 року по 1 жовтня 2012 року, позивач сплатила цю суму у добровільному, позасудовому порядку. Щодо помилково перерахованих коштів на рахунок Інформаційно-обчислювального центру Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» в сумі 3 254,48 грн, то з цього приводу судом першої інстанції постановлено окрему ухвалу на адресу Красноармійської місцевої прокуратури з вимогою вжити заходи відповідного реагування.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього ж суду від 13 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Судами встановлено, що з 2002 року по 27 грудня 2013 року позивач ОСОБА_1 була власником квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 березня 2013 року за позовом ОКП «Донецьктеплокомуненерго» з ОСОБА_1 стягнена заборгованість за теплопостачання за період з 1 березня 2009 року по 1 лютого 2012 року у сумі 4 288,66 грн.

У задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за період з 1 січня 2004 року по 1 лютого 2012 року відмовлено з підстав спливу позовної давності.

За повідомленням ОКП «Донецьктеплокомуненерго» станом на 1 листопада 2013 року за ОСОБА_1 рахувався борг за теплопостачання у розмірі 10 583,43 грн.

26 грудня 2013 року позивач у добровільному позасудовому порядку на користь відповідача сплатила борг, що існував станом на 1 грудня 2013 року, у сумі 10 762,28 грн.

Також суд встановив, що постановою про відкриття провадження від 25 листопада 2013 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 2/235/245, виданого 3 червня 2013 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області, про стягнення з позивача на користь відповідача боргу у сумі 4 288,66 грн за рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 березня 2013 року.

Постановою від 31 липня 2014 року звернено стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 - пенсію і відрахування проводилися з вересня 2014 року.

За повідомленням ОКП «Донецьктеплокомуненерго» станом на 1 листопада 2015 року ОСОБА_1 сплатила заборгованість за теплопостачання у добровільному порядку.

Постановою про закінчення виконавчого провадження від 21 грудня 2015 року закрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2/235/245, виданим Красноармійським міськрайонним судом Донецької області, про стягнення з позивача на користь відповідача боргу у сумі 4 288,66 грн.

Також суди встановили і не заперечувалось відповідачем, що у розмір добровільно погашеної ОСОБА_1 заборгованості в сумі 10 762,28 грн входила і заборгованість в сумі 4 288,66 грн, що стягнена на підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 березня 2013 року, на примусове виконання якого проводились відрахування з пенсійних виплат позивача.

Вирішуючи справу, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що відраховані в порядку примусового виконання рішення з пенсії позивача кошти в сумі 3 254,48 грн підлягають поверненню у зв`язку з повним добровільним погашенням боргу позивачем.

Проте суд також встановив, що зазначена сума помилково поступила на рахунок іншої юридичної особи і на рахунок ОКП «Донецьктеплокомуненерго» не надходила.

До того ж суд касаційної інстанції звертає увагу, що у межах даної справи не вирішувалось питання щодо правомірності дій державного виконавця щодо примусового виконання рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 березня 2013 року. Судом першої інстанції з цього приводу до правоохоронного органу направлена окрема ухвала з вимогою вжити відповідних заходів.

З огляду на наведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що за таких обставин вимагати стягнення саме з ОКП «Донецьктеплокомуненерго» зайво сплачених коштів неправомірно.

Крім того, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що підставою позову ОСОБА_1 зазначила стягнення з ОКП «Донецьктеплокомуненерго» безпідставно набутих коштів у порядку статті 1212 ЦК України.

Ураховуючи, що між сторонами існували договірні відносини та кошти ОСОБА_1 сплачені на виконання умов договору про погашення заборгованості за надані послуги з теплопостачання, ці кошти не є безпідставно набутими відповідачем у розумінні статті 1212 ЦК України і з такого правового обґрунтування стягненню з відповідача не підлягають.

З огляду на наведене, суди дійшли правильного висновку про помилковість обґрунтування позову щодо повернення коштів саме як безпідставно набутих.

Також суди правильно застосували положення частини першої статті 267 ЦК України, якою передбачено, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій по суті вирішення спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального чи процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Димитровського мiського суду Донецької області від 12 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 15 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. А. Стрільчук С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик