Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 711/6022/14-ц

провадження № 61-9371св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 грудня 2015 року у складі судді Клочко О. В. та рішення Апеляційногосуду Черкаської області від 15 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Демченка В. А., Фетісової Т. Л., Нерушак Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся досуду з позовом до

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що він є співвласником будинковолодіння АДРЕСА_1, 1/3 його частини. Іншими співвласниками цього будинковолодіння є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 У березні - квітні 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розпочали добудову до своєї частини будинку з порушенням будівельних норм та без отримання його згоди. Зазначав, що добудова порушує його права, як співвласника, щодо користування земельною ділянкою, він не може приватизувати свою частину земельної ділянки, оскільки розмір його ділянки в результаті незаконних дій відповідачів зменшено. Крім того, не може користуватися водоколонкою, яка знаходиться у спільній власності, оскільки над нею було збудовано добудову.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив зобов'язати

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні ним своєю частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1 шляхом відновлення стану цієї земельної ділянки, який існував станом на

23 січня 2014 року та демонтувати самовільну добудову до їх частини будинку і самовільно збудовану мансарду, а також привести у відповідність будівельним і земельним нормам добудови до літньої кухні.

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні будівлями і спорудами шляхом встановлення земельного сервітуту.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що він є власником 1/3 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1. Відповідно до пункту 4 договору про порядок користування житловим будинком між учасниками спільної часткової власності від 30 червня 1987 року, стороною якого був на той час ОСОБА_4, частка якого на теперішній час належить йому, сараї «Б», «б», «б-1», погріб «Д» знаходяться у спільному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка 16 травня 1994 року подарувала свою частку ОСОБА_1 Крім того, згідно пункту 6 договору туалет «Е» знаходиться у спільному користуванні усіх співвласників. Проте, протягом 2014 року ОСОБА_1 перешкоджає йому користуватися сараями «Б», «б», «б-1», погрібом «Д» та туалетом «Е», мотивуючи це тим, що ці будівлі не знаходяться на земельній ділянці, належній йому згідно державного акту на право власності на земельну ділянку.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просив суд, з метою належного користування ним розташованими у домоволодінні по АДРЕСА_1 сараями, погребом та туалетом, встановити земельний сервітут щодо земельної ділянки, якою користується ОСОБА_1

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 грудня

2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Зобов'язано

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною йому частиною земельної ділянки по

АДРЕСА_1 шляхом відновлення попереднього стану земельної ділянки, який існував на 23 січня 2014 року та демонтажу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за власні кошти самовільної добудови до їх частини будинку та самовільно збудованої мансарди та привести до будівельних та земельних норм добудову до літньої кухні, відповідно до висновку експертного дослідження за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 06 червня 2014 року, який визнано невід'ємною частиною рішення суду. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 243,60 грн та оплаті правової допомоги у розмірі 3 962,56 грн. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси

від 22 грудня 2015 року стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов'язані із оплатою комплексної судової будівельно-технічної і земельно-технічної експертизи у розмірі 4 тис. грн, тобто по 2 тис. грн з кожного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з наявності порушень відповідачами положень про добросусідство, а також статей 91, 95, 152 ЗК України, що підтверджується експертним висновком будівельно-технічного дослідження від 06 червня 2014 року та висновком судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 26 липня 2016 року.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 15 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 грудня 2015 року в частині солідарного стягнення судових витрат на правову допомогу та судового збору змінено. Відмовлено у стягненні судових витрат на правову допомогу у розмірі 3 962,56 грн. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 121,80 грн судового збору, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення районного суду в частині стягнення витрат на правову допомогу та судового збору, апеляційний суд виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами понесення витрат на правову допомогу у розмірі 3 962,56 грн. Крім того, ОСОБА_2 є інвалідом другої групи та звільнений від сплати судового збору, тому рішення районного суду щодо солідарного стягнення з ОСОБА_2 судового збору у розмірі

243, 60 грн є помилковим. Разом з тим, апеляційний суд, залишаючи без змін рішення районного суду, погодився з висновком про те, що

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушують права ОСОБА_1, передбаченінормами статей 91, 95, 152 ЗК України.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів в частині зобов'язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною йому частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, не встановив належним чином обставин справи, не прийняв до уваги те, що права ОСОБА_1 не порушено, оскільки він не є власником чи користувачем зазначеної земельної ділянки. Крім того, підхід до колонки жодними добудовами не перекритий та не зайнятий, що підтверджується технічним паспортом на будинковолодіння. Також судами не взято до уваги, що ОСОБА_1 не проживає на території спірного будинковолодіння більше десяти років та не користується надвірними спорудами.

Отже, виходячи з доводів касаційної скарги, судове рішення у частині відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу та в частині зменшення судового збору не оскаржується, тому в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України не є предметом перегляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

09 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті400 цього Кодексу.

Судом установлено, що згідно договору дарування від 16 травня 1994 року ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв у дар 1/3 частину будинку з належною частиною надвірних споруд, що знаходяться за адресою:

АДРЕСА_1.

Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 23 січня

2014 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подарували, а ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 прийняли у рівних частинах 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1.Земельна ділянка площею 302 кв. м на якій знаходиться частина житлового будинку відчужується разом із частиною будинку.

30 червня 1987 року ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які проживали за адресою: АДРЕСА_1, уклали угоду, відповідно до якої визначили порядок користування будинковолодінням та надвірними спорудами.

Відповідно до акта розподілу земельної ділянки, складеного

ТОВ «Черкаський міський земельно-кадастровий центр», який завірений заявою ОСОБА_1, ОСОБА_4 (правонаступники ОСОБА_3, ОСОБА_2), ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, та у відповідності до державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (правонаступники ОСОБА_3, ОСОБА_2), сторони погодили порядок користування земельною ділянкою.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснили добудову до своєї частини будинку без погодження із співвласником ОСОБА_1, у результаті чого допустили порушення вимог державних будівельних норм, та, як результат, і права суміжного землекористувача ОСОБА_1

Відповідно до висновку експертного дослідження за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 06 червня 2014 року, проведеного судовим експертом ОСОБА_14 за заявою ОСОБА_1, прибудови А3-1, а3 (на плані додаток № 12, червоний колір) побудовані з порушенням будівельних норм. При цьому, продовження стіни добудови, літера «а3» розташована на межі сусідських земельних ділянок співвласників, що суперечить вимогам пункту 3.25.2 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень», згідно з яким для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань від межі сусідньої ділянки до найбільш виступаючої конструкції стіни житлового будинку або господарської споруди треба приймати не менше 1,0 м. При цьому, повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно - технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на території суміжних ділянок. Також, добудову, літера «А3-2» (додаток №13 до висновку) влаштовано на земельній ділянці, яка перебувала у спільному користуванні усіх співвласників і на якій розташована водоколонка і підходи до неї, позначена в технічному паспорті будинковолодіння під № 3 і яка перебуває у спільному користуванні усіх співвласників будинковолодіння. Вказана добудова позбавила можливості співвласників водоколонки № 3 не лише підходу до водоколонки, а і користування самою водоколонкою. Також, частина стіни прибудови, літера «А3-2» (додаток №13 до висновку, фото №5) розташована на межі двох суміжних ділянок співвласників ОСОБА_2, ОСОБА_3 та

ОСОБА_1, що порушує вимоги пункту 3.25 ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень», згідно з яким відстань від межі сусідньої ділянки до найбільш виступаючої конструкції стіни житлового будинку або господарської споруди треба приймати не менше 1,0 м. При цьому, повинно буди забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на території суміжних ділянок, що не зроблено також, так як водовідливи змонтовані так, що вода з даху прибудови та мансарди не потрапляє в жолоб відливів (фото № 7). При улаштуванні покрівлі мансарди в місці стикування з покрівлею житлового будинку (фото № 10) не виконана гідроізоляція, що спричиняє проникненню атмосферних опадів в приміщення прибудови, літера «а4», внаслідок відсутності водостоку з покрівлі мансарди та прибудови, що виконана співвласниками житлового будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині житлового будинку співвласника ОСОБА_1 руйнується перекриття, стіни та підлога (фото

№ № 17-24).

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 26 липня 2016 року, проведеної ТОВ «Контакт-Сервіс» конфігурація земельної ділянки, розташованої по бул. Шевченка, 438

у м. Черкасине відповідає правовстановлюючим документам; конфігурація земельної ділянки загальною площею 0,0064 га, яка знаходиться в спільній частковій власності ОСОБА_3 (1/4), ОСОБА_2 (1/4), ОСОБА_1 (1/2 - без оформлення права власності), не відповідає правовстановлюючим документам; площа, якою ОСОБА_1 фактично користується на земельній ділянці загальною площею 0,0064 га становить 0,0058 га, що позначена штриховою заливкою. Будівлі та споруди, що належать

ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а саме прибудова літ. «А4-П» до житлового будинку літ. «А-І» та прибудова (літер не вказаний) до будівлі літньої кухні

літ. «К», не відповідають вимогам державних будівельних норм України та інших нормативних документів в галузі будівництва. Крім того, зазначено, що водоколонка (літ. № 3 в техпаспорті від 13 грудня 2006 року) не знаходиться у вільному доступі та користуванні ОСОБА_1

Відповідно до пункту «г» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до частини другої статті 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку , встановленому законом.

Згідно до статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок, завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення, тощо).

Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, судам роз'яснено, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам будинок, господарські будівлі та споруди, визначаються насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і з участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось із співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов'язання

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути йому перешкоди у користуванні власністю, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, вірно застосувавши положення статей 91, 95, 152 ЗК України, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що права ОСОБА_1, як суміжного землекористувача та співвласника 1/3 домоволодіння по АДРЕСА_1 порушено іншими співвласниками 1/3 частини цього ж будинковолодіння та суміжними землекористувачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що підтверджується висновками експертного дослідження від 06 червня 2014 року та судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 26 липня 2016 року.

Доводи касаційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду. При вирішенні вказаної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Враховуючи те, що висновки районного та апеляційного судів відповідають встановленим у справі обставинам, рішення судів ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення без змін, відповідно до положень статті 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 грудня

2015 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта