Справа № 761/872/15-ц
Провадження № 2/761/4145/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарі Горюк В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, зважаючи на наступне. 12 липня 2013 року ОСОБА_1 придбала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 шафу-ліжко з механізмом трансформації вартістю 19900,00 грн. 12 липня 2013 року ОСОБА_2 здійснив доставку шафи-ліжка та його встановлення за адресою: АДРЕСА_1 . Шафу-ліжко було встановлено ОСОБА_2 кріпильними елементами до цегляної стіни. 12 липня 2013 року позивач сплатив виконавцю залишок вартості шафи-ліжка - 8400,00 грн. В подальшому, а саме 28 листопада 2013 року шафа-ліжко зірвалася з кріплень на стіні впала на позивача та ОСОБА_4 . ОСОБА_4 було госпіталізовано, позивачу були завдані тілесні ушкодження. Крім того, було пошкоджено підлогу та меблі в квартирі АДРЕСА_1 . Позивачем було направлено ОСОБА_2 вимогу про відшкодування завданих збитків, яку останній отримав 20 листопада 2014 року. Вже 26 листопада відповідач відмовив відшкодувати збитки. Проте, як свідчить висновок дільничного інспектора міліції Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві капітана міліції Приходько С.В. від 03.12.2013 р. ОСОБА_2 погоджується на повернення коштів за пошкоджені меблі. Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просить суд розірвати договір купівлі-продажу шафи-ліжка з механізмом трансформації вартістю 28300,00 грн., укладений 12 липня 2013 року між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 ; стягнути з відповідача 1 на користь позивача: 28300,00 грн. - вартість шафи-ліжка, 7888,50 грн. - вартості матраців, 4045,00 грн. - вартості пуфу, 13238,00 грн. - вартості дивану; стягнути з відповідача 1 на користь позивача 100000,00 грн. - компенсації моральної шкоди та 10000,00 грн. - витрати на оплату правової допомоги.

Провадження у даній справі було відкрито 16.01.2015 р., справу призначено до розгляду, запропоновано відповідачу ОСОБА_2 у визначений строк подати письмові заперечення та посилання на докази, якими вони обґрунтовуються.

31.03.2015 р. за клопотанням представника відповідача до участі у справі залучено співвідповідача ОСОБА_3 .

03.08.2015 р. за розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва за № 01-24-927 відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду у зв`язку із припиненням повноважень судді здійснено повторний автоматизований розподіл справи.

17.08.2016 року Шевченківським районним судом м. Києва ухвалено рішення яким відмовлено у задоволенні позву.

07.12.2016 р. Апеляційним судом м. Києва за результатами розгляду апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 останню залишено без задоволення рішення Шевченківського районного суду м. Києва залишено без змін.

10.05.2017 року колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ частково задоволено касаційну скаргу представника ОСОБА_1 .

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 р. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

01.06.2017 р. здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями, визначено головуючого суддю.

02.06.2017 р. суддею Шевченківського районного суду м. Києва Юзьковою О.Л. справу прийнято до провадження та призначено її розгляд.

Від представника відповідача ОСОБА_2 надійшли заперечення на позов. Представником відповідача зазначено, що ФОП ОСОБА_2 на підставі договору про надання послуг від 01.07.2013 р. доручив виконавцеві ОСОБА_3 встановлення і монтаж меблів. Відповідно до умов договору, а саме його п.5.3 - виконавець несе повну відповідальність перед третіми особами за шкоду, завдану під час виконання замовлення. При цьому, з огляду на вимоги чинного законодавства необхідно дослідити на підставі наданих доказів6 чи має виготовлений ФОП ОСОБА_2 диван-ліжко дефет в продукції.; який дефект існує і в чому він полягає; яка вартість дивана - ліжка і чим це підтверджується; чим підтверджується факт завдання шкоди та з наявності дефекту - чим підтверджується причинно - наслідковий зв`язок між дефектом меблях та шкодою. Наразі належних та допустимих доказів матеріали справи не містять.

30.10.2017 р. у зв`язку із повторною неявкою сторони позивача в судове засідання, позв ОСОБА_1 залишено без розгляду.

17.01.2018 р. Апеляційним судом м. Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 30.10.2017 р. скасовано, справу направлено для продовження розгляду до того ж суду.

01.02.2018 р. у зв`язку із набранням чинності змін до ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) Шевченківським районним судом м. Києва винесено ухвалу про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Заяв та клопотань з процесуальних питань, доказів, заяв по суті справи від сторін, їх представників не надходило.

Під час розгляду справи, представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечував щодо задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився. Про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив.

В подальшому відповідно до приписів ст. 244 ЦПК України судом поновлено судовий розгляд.

Представник позивача просив розглянути справу на підставі наявних доказів.

Представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 для продовження розгляду справи 31.10.2019 року на з`явились.

Так, дослідивши надані докази та доводи представників сторін, надавши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не можуть бути задоволені, виходячи з наступного.

Встановлено, і не оспорюється сторонами, що 20 червня 2013 року ОСОБА_1 було зроблено замовлення на виготовлення шафи-ліжка з механізмом трансформації, що підтверджується нарядом-замовленням № 143 на виготовлення меблевої продукції .

Також, і це підтверджується матеріалами справи, 01.07.2013 р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (замовник) та громадянином ОСОБА_3 (виконавець) було укладено договір про надання послуг, відповідно до умов якого, замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання зі встановлення та монтажу меблів, виготовлених замовником, в обсязі та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 2.2.1 договору, виконавець взяв на себе зобов`язання надавати послуги зі встановлення та монтажу меблів, згідно з стандартами та вимогами, які звичайно застосовуються до такого виду послуг, та відповідно до «Інструкції зі складання та монтажу меблів» (Додаток № 1) .

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 з заявкою щодо встановлення та монтажу меблів за наряд-заказом № 143 від 26 червня 2013 року за адресою: АДРЕСА_1 . Час прибуття на адресу 12 липня 2013 року о 09:00 годині. Дану заявку відповідач ОСОБА_3 отримав 10 липня 2013 року.

Як вбачається з акту приймання - виконаних робіт від 12 липня 2013 року, ОСОБА_3 здав, а ФОП ОСОБА_2 прийняв послуги надані на виконання Договору про надання послуг від 01.07. 2013 р., а саме послуги з встановлення та монтажу меблів (диван-ліжка) за наряд-заказом № 143 від 20.06.2013 р. за адресою: АДРЕСА_1 ..

Також 12.07.2013 р. між ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 (додаток до наряду-замовлення № 143) було підписано акт приймання виконаних робіт, чим засвідчено виготовлення та встановлення у відповідності з нарядом - замовленням виріб з дотриманням всіх вимог замовника та ескізів. Зі сторони замовника - позивача до комплектності меблів, якості виробів і робіт по установці претензій немає. Талон гарантійного обслуговування та інструкцію по експлуатації корпусних меблів замовник отримав .

Разом з тим, як зазначено у позовній заяві, 28 листопада 2013 року шафа-ліжко зірвалася з кріплень на стіні та впала на позивача та ОСОБА_4 .

За висновком ДІМ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві від 03.12.2013 р. підстави для внесення до ЄРДР відомостей щодо події, яка відбулась 28.11.20133 р. за адресою АДРЕСА_1 о 0 го .30 хв. - падіння корпусного ліжка, відсутні. Відносини, які склалися між ОСОБА_1 та ПП «ОСОБА_2» носять цивільно правовий характер

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача звертався до відповідача ОСОБА_2 з вимогою від 03.11.2014 листопада 2014 року про відшкодування матеріальних збитків та компенсацію моральної шкоди .

У відповідь ОСОБА_2 26.11.2014 р. зазначено, що вимога не підлягає задоволенню за відсутності жодних претензій до комплектації меблів та якості виробів та встановлення причин6и падіння шафи - ліжка.

З огляду на спричинення збитків та моральної шкоди, позивач просить розірвати договір купівлі - продажу, стягнути вартість шафи - ліжка, матраців, вартість пуфу, вартість дивану та 100 000,00 грн. компенсації моральної шкоди.

Так, приписами ч. 1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України, є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

На підтвердження заявлених вимог позивачем подано Висновок № ЕД-1-1-80/14 будівельно-технічного експертного дослідження, який складено експертом ТОВ «Судова незалежна експертиза України» 29.04.2014 року, відповідно до якого - кріпильні елементи «Дюбель з ударним шурупом» та «Анкер рамний сталевий» для закріплення ліжка з механізмом трансформації підібрано та змонтовано у цегляну стіну приміщення квартири АДРЕСА_1 невірно. Витягування (вирив) кріпильних елементів зі стіни приміщення квартири АДРЕСА_1 та падіння ліжка спричинено невірним обранням виду кріпильного елементу, який не відповідає характеру дії навантаження, що прикладається, та недотриманням вимог і рекомендацій по виконанню робіт з монтажу; зокрема монтаж дюбелів та анкерів між цеглинами призвів до поступового збільшення необхідних для надійного закріплення отворів та відмови кріпильної системи.

Крім того, як вбачається із тексту зазначеного висновку № ЕД-1-1-80/14 будівельно-технічного експертного дослідження від 29.04.2014 року, за результатами візуально-інструментального обстеження, а також керуючись Листами ТОВ «Київська кріпильна компанія» від 23.03.2014 року та від 24.03.2014 року, де вказано, що: анкери рамні сталеві призначені для монтажу рамних конструкцій до суцільних основ (бетон, цегла) та не призначені для монтажу обладнання та устаткування, а також та конструкцій, на які діють динамічні навантаження; дюбелі з ударним шурупом призначені для монтажу легких конструкцій до суцільних основ (цегла, бетон) та не призначені для монтажу важких предметів, обладнання, устаткування та конструкцій, на які діють динамічні навантаження, експерт дійшов висновку, що витягування (вирив) кріпильної системи з основного матеріалу та падіння ліжка спричинено саме невірним обранням виду кріпильного елементу, який не відповідає характеру дії навантаження, що прикладається, та недотриманням вимог і рекомендацій по виконанню робіт з монтажу, в тому числі монтаж дюбелів та анкерів між цеглинами, що призвів до поступового збільшення необхідних для надійного закріплення діаметрів отворів; неправильний монтаж та недостатня щільність основи для заданого навантаження призвели до відмови кріпильної системи та падіння ліжка.

Разом з тим, відповідно до Висновку спеціаліста № 54 з рецензування висновку експертного будівельно-технічного дослідження № ЕД-1-1-80/14 складеного 29.04.2014 року ТОВ «Судова незалежна експертиза», який складено 20 квітня 2016 року експертом ТОВ «Українська експертна компанія», зазначено, що представлений на вивчення висновок будівельно-технічного експертного дослідження № ЕД-1-1-80/14 від 29.04.2014 р., складений експертом ТОВ «Судова незалежна експертиза України» Клівак (Тоя) Оленою Володимирівною : за формою можливо вважати таким, що в цілому відповідає вимогам положень ЦПК України та «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 р. № 53/5 (у чинній на дату складання висновку редакції); за змістом оцінюється негативно, у зв`язку з тим, що у висновку перелічені всі відомі загальнонаукові методи дослідження, які не були використані. Жодного нормативного документа, який регулює навантаження та впливи на будівельні конструкції використані також не були. Загальний висновок щодо невірності застосування крипільних елементі ліжка до цегляної стіни зроблений на підставі двох незареєстрованих листах суб`єкта господарювання, які не є нормативними .

Крім того, у даному висновку фахівцем зазначено - загальний висновок щодо невірності застосування крипільних елементів ліжка до стіни базується на двох незареєстрованих листах ТОВ «Київська крипільна компанія». При цьому інформація щодо наявності у компанії ліцензії на проведення будь-якого виду будівельних робіт, яка б підтверджувала наявність в компанії спеціалістів відповідного профілю, які можуть проводити розрахунки навантажень та впливів на будівельні конструкції та як наслідок, проводити роботи з подібного кріплення відсутня.

Приймаючи рішення по суті спору, суд має наголосити на наступному.

За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, відповідно до ст. 80 ЦПК України.

Положеннями п. 5 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, зокрема, на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Статтею 1166 ЦК України визначено, що Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Крім того, виготовлювач товару, що є нерухомим майном, виконавець робіт (послуг) зобов`язаний відшкодувати шкоду, завдану фізичній або юридичній особі внаслідок конструктивних, технологічних, рецептурних та інших недоліків товару, робіт (послуг), а також недостовірної або недостатньої інформації про них. Відшкодування шкоди не залежить від вини виготовлювача товару, що є нерухомим майном, виконавця робіт (послуг), а також від того, чи перебував потерпілий з ними у договірних відносинах.

Разом з цим, відносини щодо відповідальності за шкоду, завдану потерпілому внаслідок дефекту в продукції, яка введена в обіг в Україні, відповідно до ст. 2 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту продукції».

При цьому, положеннями ст. 4 Закону встановлено, що відшкодування шкоди не залежить від вини виробника продукції, а також від того, чи перебував потерпілий з ним у договірних відносинах..

З іншого боку, за положеннями ст. 6 України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту продукції» потерпілий повинен довести: 1) наявність шкоди; 2) наявність дефекту в продукції; 3) наявність причинно-наслідкового зв`язку між дефектом в продукції та шкодою.

Пленум Верховного суду України у п. 2 своїй постанови № 6 від 27.03.92 р «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», роз`яснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи,підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Доказами в розумінні положень ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

За вимогами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, відповідно до ст. 79 ЦПК України.

Суд, з урахуванням обставин встановлених в судовому засіданні, вищенаведених норм матеріального права та з огляду на надані докази не може погодитись з доводами позивача щодо необхідності стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зазначених у позові сум за відсутності достовірних та беззаперечних доказів наявності причинно - наслідкового зв`язку між дефектом в продукції , неправомірністю дій та спричиненою шкодою.

При цьому суд наголошує, на неможливості надати перевагу одного доказу над іншим, а саме надати перевагу Висновку № ЕД-1-1-80/14 будівельно-технічного експертного дослідження над Висновком спеціаліста № 54 з рецензування висновку експертного будівельно-технічного дослідження № ЕД-1-1-80/14 складеного 29.04.2014 року ТОВ «Судова незалежна експертиза» від 20 квітня 2016 року.

Разом з тим, представник позивача, представник відповідача будучи обізнані в правах, передбачених чинним ЦПК України не були обмежені у заявленні клопотань щодо витребування, забезпечення доказів, звернення до суду з проханням про залучення до участі в справі відповідних фахівців, призначення експертизи, зважаючи на необхідність з`ясування обставин у сфері, іншій ніж право.

При цьому підчас розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що представники сторін, які є фахівцями в галузі права, щодо ризиків настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Приписами ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Під моральною шкодою, як роз`яснив Пленум Верховного суду у п. 3 постанови № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями ч. 2 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають, як наголошує пленум Верховного Суду України в постанові № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на те, що позивачем, в розумінні вимог чинного законодавства України, не було доведено наявності протиправних дій відповідачів, причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та шкодою, відсутні і підстави для стягнення на користь ОСОБА_1 і моральної шкоди у визначеній в позові сумі.

Також відсутні і підстави для розірвання укладеного між сторонами 12.07.2013 р. договору, з огляду на наступне.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, як це визначено ч. 1 ст. 526 ЦК України.

Розподіляючи судові витрати, суд керується приписами ст. 141 ЦПК України, відповідно до яких судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, , пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 2-5,11-13,141,196,223,258,259,263,268, 352,354, ЦПК України, ст.ст. 22,23, 526,611,1166, 1209 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: