Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 752/5673/16

провадження № 61-29584св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4 (відповідач за зустрічним позовом),

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,

відповідач - ОСОБА_12 (позивач за зустрічним позовом),

представник відповідача - ОСОБА_13,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтанович, приватне підприємство «Техбюро»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_7, на рішення Апеляційного суду м. Києва в складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., Борисової О. В. від 05 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, у якому з урахуванням уточнень, посилалась на те, що 15 лютого 2013 року був укладений договір за яким її син ОСОБА_12 придбав жиле приміщення за № 1 - № 9 (групи приміщень № 1) (літера А), загальною площею 85,90 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна від 15 лютого 2013 року було оформлено на відповідача у зв'язку з наявними у неї борговими зобов'язаннями за кредитними договорами та з метою уникнення можливих негативних наслідків щодо придбання майна. Оскільки сторони правочину мали намір відчуження майна саме їй, а фактичне оформлення відбулось на відповідача, вона вважала оспорюваний нею договір фіктивним.

Ураховуючи вищевикладене на посилаючись на положення статтей 15, 16, 216, 217, 234 ЦК України, просила визнати недійсним (фіктивним) в частині сторони покупця договір купівлі-продажу нерухомого майна від 15 лютого 2013 року, укладений між її сином ОСОБА_12 та ПП «Техбюро», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З. та зареєстрований у реєстрі за № 640; визнати за нею право власності на нежилі приміщення з № 1 по № 9 (групи приміщень № 1) (літ. А), загальною площею 85,90 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а також зобов'язати орган державної реєстрації прав на нерухоме майно внести зміни реєстр прав власності про власника спірних нежитлових приміщень.

ОСОБА_12 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, у якому посилаючись на положення статті 391 ЦК України, просив усунути перешкоди у користуванні власністю та виселити ОСОБА_4 з нежилих приміщень з № 1 по № 9 (групи приміщень № 1) (літ. А), загальною площею 85,90 кв.м в АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач за зустрічним позовом мотивував тим, що він разом із матір'ю - ОСОБА_4 працював в магазині, використовували частину його приміщення для фактичного проживання. Згодом їх стосунки погіршилися, відповідач у добровільному порядку відмовилась звільнити приміщення, чинить йому перешкоди у здійсненні повноважень користування та розпорядження належним йому майном.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року позов задоволено. Визнано договір купівлі-продажу нерухомого майна від 15 лютого 2013 року, укладений між ПП «Техбюро» та ОСОБА_12, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З. та зареєстрований в реєстрі за № 640 частково недійсним в частині сторони покупця за даним договором. Визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлові приміщення з № 1 по № 9 (групи приміщень № 1) (літ. А), загальною площею 85,90 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Зобов'язано орган державної реєстрації прав на нерухоме майно внести зміни в реєстр прав власності про власника нежилих приміщень з № 1 по № 9 (групи приміщень № 1) (літ. А), загальною площею 85,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з ОСОБА_12 на ОСОБА_4 Вирішено питання про судовий збір. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_12 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що фактичним покупцем спірних нежитлових приміщень за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 15 лютого 2013 року була саме ОСОБА_4, а не її син ОСОБА_12 Оформлення права власності на спірне майно на ім'я відповідача було зумовлено наявними борговими зобов'язаннями за кредитними договорами позивача. ОСОБА_4 бажала уникнення можливих негативних наслідків щодо придбаного майна до отримання підтвердження списання кредитних зобов'язань від банку. Зустрічний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_4 суд вважав безпідставним, оскільки суд дійшов висновку про визнання за ОСОБА_15 права власності на спірні нежитлові приміщення.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_12 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що наявність наміру сторін передати право власності іншій особі, у тому числі з незаконною метою (ухилення від виконання зобов'язань за укладеним кредитним договором), не може вважатись відсутністю у учасників правочину наміру створити зазначені у статті 655 ЦК України юридичні наслідки спірного договору. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд виходив із їх безпідставності, оскільки між сторонами існують договірні відносини спільної діяльності щодо використання спірного магазину.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 жовтня 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду в частині вирішення первісного позову, та в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи в суді першої інстанції правомірно було встановлено, що саме позивач виконала обов'язки покупця, і вона же скористалася правами покупця: домовилася з продавцем про істотні умови договору купівлі-продажу приміщення, зокрема, про її ціну, сплатила за власні кошти її покупну ціну, придбала приміщення для себе, а відповідач був лише формально вписаний в даний договір. Натомість, при прийнятті оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції безпідставно не взяв до уваги наведені обставини, як і не зазначив належних обґрунтувань, які б спростовували сукупність наведених висновків, обмежившись лише загальним посиланням на недоведеність первісний позовних вимог.

Судове рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року до Верховного Суду передана вказана справа

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право власності, була власником нежитлових приміщень з № 1 по № 7 (групи приміщень № 166, літ. А), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 61,2 кв.м.

19 грудня 2012 року між ПП «Техбюро» та ОСОБА_4 був укладений попередній договір за яким сторони домовились про укладення 15 лютого 2013 року договору, за яким ПП «Техбюро» мало продати, а позивач, за умови сплати 663 419 грн, придбати нежиле приміщення за № 1 - № 9 (групи приміщень № 1) (літ. А), загальною площею 85,90 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Указаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Русанюком З.З.

15 лютого 2013 року був укладений договір за яким ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_16 придбала нежитлові приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень № 166, літ. А), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 61,2 кв.м. За цим договором ОСОБА_16 сплатила продавцю 609 000 грн. Указаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Кравченко І. В.

15 лютого 2013 року був укладений договір за яким ПП «Техбюро» продав, а ОСОБА_12 придбав нежиле приміщення за № 1 - № 9 (групи приміщень № 1 літ. А), загальною площею 85,90 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. За цим договором ОСОБА_12 сплатив продавцю 312 936 грн, суму обумовлену цим договором. Указаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського МНО Русанюком З. З.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Установивши, що в оскаржуваному договорі сторони зазначили усі істотні умови договору купівлі-продажу, які ними виконані, у тому числі пункт 2.1 договору відповідно до якого кошти в сумі 312 936 грн покупець ОСОБА_12 сплатив продавцю ПП «Техбюро» в повному обсязі в день підписання цього договору шляхом внесення коштів на поточний рахунок продавця, про що надав квитанцію від 15 лютого 2013 року; право власності покупця на спірне нерухоме майно було зареєстровано у встановленому законом порядку, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено, що оспорюваний договір містить ознаки фіктивного правочину, а натомість встановлено, що договір купівлі-продажу був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, воля обох сторін договору відповідала зовнішньому її прояву, тобто, сторони, укладаючи договір знали про наслідки його укладення та бажали настання таких наслідків, а тому відсутні правові підстави для визнання вказаного договору недійсним.

Доводи касаційної скарги про фіктивність оспорюваного нею договору через те, що мотиви укладення договору купівлі-продажу від 15 лютого 2013 року було передання права власності іншій особі (її сину) у зв'язку з необхідністю уникнення можливого звернення стягнення на нерухоме майно за позовом банку про стягнення заборгованості за укладеним нею кредитним договором є безпідставними, оскільки дані факти самі по собі не можуть свідчити про фіктивність оспорюваного договору купівлі-продажу, а судом встановлено реальність наслідків укладеного правочину, які були б відсутні у разі його фіктивності.

За цих же підстав не підлягають задоволенню і заявлені ОСОБА_4 похідні вимоги про визнання за нею права власності на спірні приміщення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_7, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 жовтня 2017 року в частині позову ОСОБА_4 до ОСОБА_12, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтанович, приватне підприємство «Техбюро» про визнання правочину недійсним і визнання права власності на майно залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило