Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 383/668/16-ц

провадження № 61-7943св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Бобринецький районний центр зайнятості в Кіровоградської області,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22 вересня 2016 року у складі судді: Адаменко І. М. та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 01 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Суржика М. М., Потапенка В. І., Чорнобривець О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року Бобринецький районний центр зайнятості в Кіровоградської області (далі - Бобринецький РЦЗ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування незаконно отриманих коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач на підставі особистих заяв від 27 березня 2012 року та 28 січня 2013 року ОСОБА_2 подав до Бобринецького РЦЗ заяви про надання статусу безробітного, в якій власноруч зазначав інформацію про те, що через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно.

Наказами Бобринецького РЦЗ відповідачу був наданий статус безробітного з 03 квітня 2012 року та з 28 січня 2013 року. Крім того відповідачу було призначено та розпочато виплату допомоги по безробіттю з 03 квітня 2012 року по 09 січня 2013 року та з 28 січня 2013 року по 16 квітня 2013 року, яка склала 8 084,98 грн.

Наказом від 30 січня 2013 року відповідачу припинена виплата допомоги по безробіттю та його реєстрація як безробітного.

При звірці даних безробітних громадян з Єдиним державним реєстром юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців інспекцією виявлено, що відповідач з 27 травня 2003 року по 22 листопада 2013 року зареєстрований, як фізична особа-підприємець. На підставі розслідування 11 квітня 2016 року було складено акт № 43 щодо обґрунтованості виплат матеріального забезпечення. На підставі акту Бобринецькою РЦЗ 04 травня 2016 року видано наказ про повернення відповідачем суми виплат матеріального забезпечення на випадок безробіття.

Оскільки відповідач не повідомив про свою підприємницьку діяльність то йому було присвоєно статус безробітного та призначено виплату допомоги по безробіттю та виплачено кошти на загальну суму 8 084,98 грн, яку відповідач не повертає в добровільному порядку, тому позивач звернувся до суду.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22 вересня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Бобринецького РЦЗ безпідставно набуті кошти в сумі 8 084,98 грн та судовий збір в сумі 1 378,00 грн. Рішення мотивоване тим, що відповідач порушив умови по отриманню забезпечення на випадок безробіття, оскільки на момент встановлення статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю він був зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 01 листопада 2016 року рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22 вересня 2016 року залишено без змін. Ухвала мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, а також вірно послався на Постанову Верховного Суду України від 08 липня 2014 року по справі № 21-79а14.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 01 листопада 2016 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення і відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що на момент подання заяв про надання статусу безробітного відповідач був позбавлений статусу фізичної особи-підприємця. Посилається на те, що суди не взяли до уваги постанову Господарського суду Кіровоградської області від 25 вересня 2007 року, якою його підприємницьку діяльність припинено. ОСОБА_2 вважає, що суди помилково застосували до спірних відносин статтю 47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних особі та фізичних осіб-підприємців» (у редакції, чинній станом на момент прийняття постанови господарського суду), замість статті 49 цього закону.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У грудні 2016 року Бобринецький РЦЗ надав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржене рішення залишити без змін. Заперечення мотивовані тим, що державна реєстрація припинення підприємницької діяльності була проведена лише 22 листопада 2013 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 03 квітня 2012 року та 28 січня 2013 року відповідач звернувся до Бобринецького РЦЗ з заявами про надання статусу безробітного з виплатою допомоги по безробіттю відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» та Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». У заявах відповідач зазначав, що, крім іншої трудової діяльності, на час складання заяви, не зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності.

На підставі цих заяв відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Бобринецьким РЦЗ відповідачу надано статус безробітного та призначено виплату допомоги по безробіттю, що підтверджується відповідними наказами.

За період перебування на обліку з 03 квітня 2012 року по 28 грудня 2012 року відповідачу нарахована та виплачена допомога по безробіттю в сумі 8 084,98 грн.

Суди, на підставі витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 18 травня 2016 року, встановили, що з 27 травня 2003 року відповідач був зареєстрований як фізична особа підприємець та знятий з обліку як фізична особа-підприємець 25 листопада 2013 року.

При задоволенні позову суди вважали, що відповідачем порушено умови по отриманню забезпечення на випадок безробіття, оскільки на момент встановлення статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю він був зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Колегія суддів не погоджується із цими висновками судів з таких підстав.

Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

У статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Аналогічний висновок зробив і Верховний Суд України в постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-91цс14.

Суди не встановили недобросовісності з боку набувача допомоги по безробіттю та рахункової помилки Бобринецького РЦЗ.

Суди встановили, що згідно постанови господарського суду Кіровоградської області від 25 вересня 2007 року № 9/297, яка набрала законної сили 06 жовтня 2007 року, підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, зареєстрованого Бобринецькою районною державною адміністрацією 27 травня 2003 року припинено.

Відповідно до частин першої, третьої статті 49 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (у редакції, чинній станом на момент прийняття постанови господарського суду) суд, який постановив рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, у тому числі рішення про визнання фізичної особи - підприємця недієздатною або про обмеження її цивільної дієздатності, в день набрання таким рішенням законної сили направляє його копію державному реєстратору за місцем реєстрації фізичної особи - підприємця для внесення до Єдиного державного реєстру запису про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Дата надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця вноситься державним реєстратором до журналу обліку реєстраційних дій.

Державний реєстратор зобов'язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем внести до Єдиного державного реєстру запис про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця та в той же день повідомити органи статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування та фізичну особу - підприємця, щодо якої було постановлено судове рішення, про внесення такого запису.

Та обставина, що державний реєстратор несвоєчасно вніс відповідний запис у державний реєстр не вказує на умисне невиконання відповідачем своїх обов'язків та зловживання ними для безпідставного отримання допомоги по безробіттю.

Аналогічний по суті висновок зроблений і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 458/828/16-ц.

Натомість при задоволенні позову суди неправильно застосувати до спірних відносин статтю 47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних особі та фізичних осіб-підприємців» (у редакції, чинній станом на момент прийняття постанови господарського суду). Оскільки вказана стаття регулює порядок державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням. Тоді як порядок державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за судовим рішенням, що не пов'язано з банкрутством фізичної особи-підприємця врегульовано статтею 49 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних особі та фізичних осіб-підприємців» (у редакції, чинній станом на момент прийняття постанови господарського суду).

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені ухвали постановлено без додержання норм матеріального права. Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити. Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 01 листопада 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2016 року зупинено виконання рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22 вересня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі. Оскільки оскаржене рішення підлягає скасуванню, то підстав для поновлення його виконання не має.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 01 листопада 2016 року скасувати.

У задоволенні позову Бобринецького районного центру зайнятості в Кіровоградській області до ОСОБА_2 про відшкодування незаконно отриманих коштів відмовити.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22 вересня 2016 року та ухвала апеляційного суду Кіровоградської області від 01 листопада 2016 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило