Провадження № 22-ц/780/2973/18 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 38 31.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 липня 2018 року м. Київ

Справа № 752/18782/16-ц

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Мережко М.В.,

секретар судового засідання Немудра Ю.В.

позивач - ОСОБА_4 (апелянт),

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Дубас Т.В. від 02 травня 2018 року (повний текст судового рішення складений 14 травня 2018 року) ,

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення від права на спадкування.

Посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати ОСОБА_6 Останні роки життя він доглядав за нею.

02 липня 2002 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким усе своє майно на випадок смерті заповіла йому. Даний заповіт був посвідчений секретарем Будичанської сільської ради та зареєстрований в реєстрі сільської ради за № 81. Пізніше даний заповіт було зареєстровано в Державному спадковому реєстрі заповітів. Після смерті матері він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус йому повідомила, що 24 грудня 2010 року його мати склала новий заповіт, яким усе своє майно заповіла доньці ОСОБА_5

Стверджував, що даний заповіт було підроблено, оскільки складено у сільській раді м. Безуглівка Згурівського району Київської області, в той час як мати за житnя була тяжко хворою і проживала разом з ним в с. Будичани Чуднівського району Житомирської області. Тому звернувся з заявою до Згурівського РВ ГУ МВС України по даному факту. Ухвалою Згурівського районного суду Київської області від 26 березня 2014 року секретаря Безуглівської сільської ради Хижку О.П. визнано винною у скоєнні суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України.

Пояснив також, що рішеннями Києво-Святошинськог районного суду Київської області від 25 січня 2013 року, від 11 червня 2014 року та від 04 листопада 2015 року, відповідно, спірний заповіт, видані відповідачу свідоцтва про право на спадщину за цим заповітом на спадковий житловий будинок та земельну ділянку визнано недійсними, а за ним визнано право власності на ? частини спадкового будинку та ? частини спадкової земельної ділянки.

Крім того, зазначив, що на час смерті матері ОСОБА_5 мала обов'язкову частку у спадщині, але намагаючись збільшити свою частку та успадкувати усе майно, що залишилось після смерті матері, умисно підробила заповіт. Тому вважав, що вона не має права на спадкування, на підставі ч. 2 ст. 1224 ЦК України і усунути її від права на спадкування за законом.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 травня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Позивач з судовим рішенням не погодився та 12 червня 2018 року звернувся з апеляційною скаргою. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Вважав, що рішення судом ухвалене з порушенням норм матеріального права та за невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Відповідач рішення суду не оскаржила та подала свій відзив на апеляційну скаргу. Вважала, що суд повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права і прийшов до обґрунтованого та законного рішення про безпідставність позовних вимог позивача. Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга до задоволення не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджене таке.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_6 За життя вона проживала та була зареєстрована в с. Будичани, пров. Леніна, Чуднівський район Житомирської області.

02 липня 2002 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким усе своє майно на випадок смерті заповіла ОСОБА_4

07 лютого 2006 року даний заповіт було зареєстровано в Державному спадковому реєстрі заповітів за №38708286.

15 жовтня 2010 року ОСОБА_4 звернувся до Чуднівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де була заведена спадкова справа №313/2010 рік, до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6

Ухвалою Згурівського районного суду Київської області від 26 березня 2014 року секретарем Безуглівської сільської ради Хижку О.П визнано винниною у скоєнні суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 січня 2013 року заповіт ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 посвідчений 24 грудня 2004 року секретарем Безугліської сільської ради Згурівського району Київської області Хижкою О.П., визнаний недійсним.

Рішенням Києво-Святошинського районного суд Київської області від 11 червня 2014 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 травня 2011 року, видані державним нотаріусом Чуднівської державної нотаріальної контори Житомирської області Липовою Г.О. на ім`я ОСОБА_5 на спадковий житловий будинок та земельну ділянку визнані недійсними.

Рішенням Києво-Святошинського районного суд Київської області від 04 листопада 2015 року за ОСОБА_4 визнано право власності на 3/4 частини спадкових будинку та земельної ділянки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що надані позивачем докази не містять в собі достатньої інформації про те, що відповідач умисно перешкоджала спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяла виникненню права на спадкування у неї самої чи в інших осіб, або сприяла збільшенню їхньої частки у спадщині.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 1224 ЦК України, не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем, в порушення наведених вимог Закону, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, перед судом не доведено.

Всупереч твердженням позивача в апеляційній скарзі, суд першої інстанції, розглядаючи спір в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги зводиться до помилкового тлумачення норм права, тому висновків суду не спростовують і не свідчать про порушення судом норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства.

Тому, рішення районного суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 - без задоволення.

Крім того, обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 2958, згідно з яким, Суд повторив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 травня 2018 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п'ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

М.В. Мережко