З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"19" грудня 2018 р. м. Жмеринка
Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області
в складі: головуючого судді Саландяк О.Я.,
секретаря судових засідань ОСОБА_1,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у місті Жмеринці цивільну справу №130/2561/18 за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ГУНП у Вінницькій області, слідчий слідчого відділу Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_3, заступник начальника слідчого відділу Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_4, начальник слідчого відділу Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_5, про відшкодування моральної шкоди, -
в с т а н о в и в:
У судовому засіданні виклав наступну позицію. Постановою апеляційного суду Вінницької області від 17.01.2018 року у цивільній справі за його позовом №130/1245/17 встановлено, що шкода, завдана іншими незаконними діями або бездіяльністю чи незаконними рішеннями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду відшкодовується на загальних підставах, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, що містять у статтях 1173, 1174 ЦК України, що випливає із частини 1, 2, 6 статті 1176 ЦК України.
Таким чином підставою позову є протиправна бездіяльність слідчого, а шкода завдана фізичній особі при здійсненні повноважень третіми особами у справі.
Позивач вважає, що в порядку ст. 303 КПК України він може оскаржити нездійснення процесуальних дій, які слідчий зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, але якщо вони взагалі нічого не роблять, то тоді мають застосовуватись норми Цивільного кодексу.
Слідчий не виконує свої обов»язки, передбачені ст. 40 КПК України, тайком закриває провадження, не надає постанови, вириває постанову та вкладає іншу з виправленим номером, прокурор скасовує дану постанову, слідчий приховує цей факт. Оскарження хамства правоохоронних органів не підлягає в порядку ст. 303 КПК України, тому мають застосовуватись норми Цивільного кодексу.
Інші треті особи ОСОБА_5 і ОСОБА_4 не виконують своїх обов»язків, передбачених ст. 39 КПК України. Моральну шкоду обґрунтовує тим, що є вина третіх осіб у тому, що слідчий Майченко А.М. відсторонився від розслідування кримінального провадження на протязі півтора року, а ОСОБА_5 і ОСОБА_4 не здійснюють контроль.
Моральні страждання полягають у тому, що позивач у сімдесят років змушений добиватись скасування вироку, яким він засуджений, знищено уклад його життя, адже він раніше ніколи не звертався до суду, а зараз постійно звертається до правоохоронних органів, отримав судимість за ч.1 ст. 125 КК України за нанесення ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень.
При з»ясуванні наявності підстав для відводу та самовідводу складу суду позивач ОСОБА_2 вказав, що немає жодної судової справи, у якій стороною є суддя Саландяк О.Я., заяв щодо внесення відносно неї відомостей про злочин до ЄРДР немає, судді він довіряє та не вбачає підстав для відводу від розгляду даної справи.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_7 (а.с.36) у наданих у встановленому законом порядку та встановлений судом строк письмових поясненнях на позовну заяву ОСОБА_2 (а.с.32-35) висловила наступну позицію. ГУНП у Вінницькій області не визнає позовну заяву ОСОБА_2, вважає її безпідставною та необґрунтованою, оскільки основним критерієм для відшкодування шкоди, відповідно до вимог ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно- розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури і суду» є незаконність дій вищезазначених органів. Спеціальний порядок оскарження дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування передбачено главою 26 КПК України. Жодних рішень щодо незаконності дій ГУНП у Вінницькій області по відношенню до позивача не існує, факт незаконності дій даної третьої особи є недоведеним, а тому відсутні підстави для відшкодування шкоди на підставі вказаного закону, рішення, які б могли стати підставою для відшкодування шкоди за вказаним законом відсутні. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди завданої органом держави, їх посадовими, службовими особами, обов»язок про що покладається на державу Україна. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає за наявності вини заподіювача шкоди, і на позивача покладається обов»язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв»язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Посилання позивача на звернення до суду із скаргою та винесення ухвали слідчим суддею про скасування постанови про закриття кримінального провадження, є процесуальною дією учасника кримінального провадження в межах наданих повноважень та реалізація позивачем такого права не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Також відсутні докази на підтвердження того, що саме внаслідок саме бездіяльності працівників поліції йому завдано моральної шкоди, оскільки позивач обмежився лише загальними посиланнями. Не зазначено в чому полягає моральна шкода, її характер, обсяг страждань. Вважає, що сам факт наявності моральної шкоди є недоведеним, відсутні відповідні докази,що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
Перед закінченням стадії з»ясування обставин справи та перевірки їх доказами, позивачем ОСОБА_2 заявлено клопотання про оголошення перерви для витребування додаткових доказів книги вихідної кореспонденції відправлень Жмеринського ВП, в задоволенні якого відмовлено, оскільки спір, розгляд якого по суті розпочато у межах заявлених позовних вимог відшкодування моральної шкоди неправомірними діями третіх осіб, може бути вирішено у даному судовому засіданні, а ведення книги вихідної кореспонденції відправлень Жмеринського ВП не охоплюється повноваженнями учасників справи, визначених позивачем.
Позивачем також суду вказано, що він не бажає скористатись своїм правом на подачу відповіді на пояснення третьої особи, оскільки свою позицію він висловлює в судовому засіданні.
Головуючим суддею Саландяк О.Я. ухвалою від 30.10.2018 року (а.с.4) позовну заяву залишено без руху через невідповідність її вимогам ст. 175 ЦПК України та надано строк для усунення недоліків.
Головуючим суддею Саландяк О.Я. ухвалою від 09.11.2018 року (а.с.8-9) прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне Управління Національної поліції у Вінницькій області, встановлено строки для подання відзиву та письмових пояснень, відповіді на письмові пояснення; призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою від 11.12.2018 року (а.с.49-50) в задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення провадження по його справі №130/2561/18 та задоволення його клопотання про збільшення вимог, витребування доказів шляхом з»ясування у відповідачів чи направив він їм свою заяву відмовлено. Роз»яснено його право у разі незгоди із ухвалою суду від 03.12.2018 року в частині повернення заяви про збільшення позовних вимог, на оскарження такої ухвали відповідно до п.6 ст. 353 ЦПК України до відповідного суду апеляційної інстанції та копію даної ухвали вручено (а.с.51) позивачу в межах строку на апеляційне оскарження ухвали від 03.12.2018 року. В ході судового розгляду позивач ОСОБА_2 суду пояснив, що він із вимогами, які судом повернуті ухвалою від 03.12.2018 року звернувся до суду шляхом подачі відповідного окремого позову.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: слідчий слідчого відділу Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_3, заступник начальника слідчого відділу Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_4, начальник слідчого відділу Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_5 будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання (а.с.43-45), до суду не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, заперечень не подали та судом, з урахуванням думки присутніх учасників справи ухвалено проводити судове засідання у відсутність третіх осіб.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ГУНП України у Вінницькій області, у судове засідання не з»явився, причин неявки не повідомив та судом, з урахуванням думки присутніх учасників справи ухвалено проводити судове засідання у відсутність представника.
Представник відповідача Державної казначейської служби, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання (а.с.52), до суду не з'явився про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав.
Мотивованою ухвалою від 19.12.2018 року (а.с.54) постановлено розгляд даної цивільної справи здійснювати у заочному порядку на підставі ст. 280 ЦПК України у відсутність представника відповідача.
Судом на підставі наданих та безпосередньо досліджених доказів та пояснень сторін встановлено наступні не оспорені факти та обставини.
ОСОБА_2 листом від 29.08.2018 року звертався на адресу керівника Жмеринської поліції у якому вказував, що в провадженні слідчого Майченка А.М. знаходяться кримінальні провадження з 2016, 2017, 2018 р., по яких він умисно не приймає рішення, а тому ОСОБА_2 змушений постійно звертатись в суд про його бездіяльність (а.с.2а).
ОСОБА_2 надавалась заява, яка зареєстрована 02.07.2018 року про перекваліфікацію ст. 358 ч.1 на ст. 356 КК України як самоуправство в використанні ОСОБА_6 недостовірних документів та просив надати йому статус потерпілого, на що постановою від 12.07.2018 року, яка згідно супровідного від 13.07.2018 року направлена ОСОБА_2, в задоволенні заяви від 02.07.2018 року про перекваліфікацію та визнання його потерпілим відмовлено.
20.02.2018 року ОСОБА_2 допитано в якості свідка.
10.04.2018 року ОСОБА_6 допитано в якості свідка.
ОСОБА_2 16.10.2018 року надавалось клопотання (а.с.19) згідно якого як потерпілий просив надати можливість ознайомитись із кримінальним провадженням, зняти копії з останніх документів, на підставі п.3 ст. 221 КПК України, зокрема із постанови слідчого від 30.07.2017 року, на що постановою від 24.10.2018 року, яка згідно супровідного від 24.10.2018 року направлена ОСОБА_2, в задоволенні клопотання від 16.10.2018 року про ознайомлення його як потерпілого із кримінальним провадженням із можливістю його копіювання відмовлено, оскільки його статус у кримінальному провадженні свідок, а у визнанні його потерпілим було відмовлено постановою від 12.07.2018 року.
До матеріалів провадження приєднано заяву ОСОБА_2 від 13.11.2018 року та копію рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 06.07.2016 року.
09.12.2018 року проведено одночасний допит осіб свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_6
ОСОБА_2 надано заяву, яка зареєстрована 10.12.2018 року, у якій він просить надати можливість ознайомитись із справою та виготовити необхідні копії, повідомити, куди із справи поділась підшита постанова від 03.06.2017 року, останній номер 21, відповідь про порушення надати письмово, на що листом від 13.12.2018 року надано відповідь про те, що попереднє клопотання в межах кримінального провадження розглянуте, та ОСОБА_2 направлена відповідь із постановою.
Суд констатує фактичну відсутність обґрунтованого розрахунку суми моральної шкоди у розмірі 200000 грн., заявленої позивачем.
Суд не погоджується із аргументом позивача про те, що заявлені ним підстави позову про стягнення моральної шкоди (в порядку ст. 303 КПК України він може оскаржити нездійснення процесуальних дій, які слідчий зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, але якщо вони взагалі нічого не роблять, то тоді мають застосовуватись норми Цивільного кодексу; оскарження хамства правоохоронних органів не підлягає оскарженню в порядку ст. 303 КПК України, тому мають застосовуватись норми Цивільного кодексу; треті особи не виконують своїх процесуальних обов»язків, передбачених КПК України; слідчий Майченко А.М. відсторонився від розслідування кримінального провадження на протязі півтора року, а ОСОБА_5 і ОСОБА_4 не здійснюють контроль, що загалом призвело до порушення розумних строків досудового розслідування), підпадають під цивільну юрисдикцію та мають встановлюватись в ході розгляду цивільної справи. Дані аргументи позивача не ґрунтуються на законі.
Адже саме захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура є завданням кримінального провадження згідно ст.2 КПК України.
Порядок проведення досудового розслідування, повноваження органу досудового розслідування та прокурора при здійсненні нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва, перевірка дотримання розумних строків слідчим, прокурором під час досудового розслідування регламентовано кримінальним процесуальним кодексом України.
Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування регулюється § 1 гл. 26 КПК України.
Позивач стверджує та наполягає на розгляді спору щодо захисту його передбаченого ст. 2 КПК України права на забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування у розумні строки, яке порушене третіми особами - слідчий Майченко А.М. відсторонився від розслідування кримінального провадження на протязі півтора року, а ОСОБА_5 і ОСОБА_4 не здійснюють контроль у кримінальному провадженні.
Суд погоджується із позицією позивача, що неохоплені положеннями глави § 1 гл. 26 КПК України незаконні рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб можуть бути предметом судового розгляду в порядку цивільного судочинства, однак за наявності відповідних заявлених вимог відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, якщо вони прийняті до судового розгляду в порядку встановленому цивільним процесуальним законом.
Встановлені правовідносини не регулюються Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
При вирішенні спору судом застосовано норми права, які регулюють встановлені правовідносини у редакції, яка діяла на час їх виникнення.
Відповідно до ч.1 ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
За правилами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Відповідно до ч.ч. 6-7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Для настання відповідальності за вказаними нормами, необхідно, щоб дії правоохоронних органів були незаконними.
Незаконними ж діяннями вважають діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.
Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови 4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (з наступними змінами та доповненнями) обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Позивач у позові не посилався на жодні норми права, в суді вказав, що моральна шкода підлягає відшкодуванню на підставі ст.ст.1173, 1174 ЦК України, що випливає із частини 1, 2, 6 статті 1176 ЦК України, послався на розяснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться у Постанові №4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Таким чином, заслухавши вступне слово позивача, дослідивши докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити у повному обсязі.
Так, всупереч вимогам ст. 12, 13, 81 ЦПК України позивачем у судовому засіданні не надано доказів, які б підтверджували наявність моральної шкоди, наявність незаконних рішень, дії чи бездіяльності, процесуальних дій, що обмежують чи порушують його права та свободи, з боку третіх осіб, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою відповідача і шкодою, не довів належними і допустимими доказами самого факту заподіяння йому моральної шкоди заявленими діями третіх осіб.
У судовому засіданні не встановлено та позивачем не доведено, що третіми особами порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.
Тобто позивачем в судовому засіданні не доведено обґрунтування підставності власних позовних вимог, не надано доказів на підтвердження вказаних ним обставин, не доведено протиправність діяння заподіювача моральної шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, у звязку з чим в позові слід відмовити.
Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 56 Конституції України, ст.ст. 1, 11, 15, 16, 23, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 10, 12, 13, 81, 89, 141, 263-265, 273, 280-282, 354, п.п.15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України, суд, -
в и р і ш и в:
В задоволенні позову ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ГУНП у Вінницькій області, слідчий слідчого відділу Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_3, заступник начальника слідчого відділу Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_4, начальник слідчого відділу Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_5, про відшкодування моральної шкоди відмовити.
Судові витрати віднести за рахунок держави.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду через Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто за письмовою заявою відповідача, яку він може подати протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повне судове рішення складене 27 грудня 2018 року.

Суддя О.Я. Саландяк