Ухвала

3 липня 2018 року

м. Київ

справа № 591/5477/17

провадження № 61-38012ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради на постанову апеляційного суду Сумської області від 3 травня 2018 року у справі за позовом Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених як житлова субсидія коштів,

ВСТАНОВИВ:

8 червня 2018 року подана до Верховного Суду касаційна скарга Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради на постанову апеляційного суду Сумської області від 3 травня 2018 року.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

У вересні 2017 року Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_1, у якому просив стягнути з відповідача надмірно виплачені у якості житлової субсидії за період з 1 вересня 2015 року по 31 січня 2017 року кошти у розмірі 18 848,99 гривень, посилаючись на те, що при зверненні за призначенням субсидії відповідач свідомо зазначила недостовірні дані щодо кількості зареєстрованих з нею за однією адресою осіб.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22 лютого 2018 року позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради надмірно виплачені як житлова субсидія кошти у розмірі 18 848,99 гривень і 704,80 гривень судового збору.

Постановою апеляційного суду Сумської області від 3 травня 2018 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 лютого 2018 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції керувався статтею 1215 ЦК України і Положенням про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року № 848, зазначаючи, що визначених цими нормами законодавства правових підстав для стягнення з відповідача виплачених як житлова субсидія коштів у розмірі 18 848,99 гривень не встановлено.

Оцінивши подані сторонами докази, апеляційний суд дійшов висновку, що у будинку, де проживає відповідач, зареєстровані і мешкають дві особи, які не мають з ОСОБА_1 родинних відносин і не є членами її сім'ї; вказані особи мають окремий особовий рахунок для оплати за житлово-комунальні послуги, фактичне споживання яких обліковується окремим лічильником. Встановивши вказані обставини, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що, вказуючи при зверненні за призначенням субсидії про проживання з нею за однією адресою лише однієї особи - свого сина, відповідач не повідомила позивачу недостовірні відомості, які вплинули на безпідставне призначення субсидії.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини дев'ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року становить 1 762 гривні.

У даній справі ціна позову становить 18 848,99 гривень, яка станом на 1 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762*100=176 200 гривень), тому, відповідно до статті 19 ЦПК України, справа є малозначною.

Зазначена справа визнана апеляційним судом малозначною.

Право на касаційне оскарження постанови апеляційного суду Сумської області від 3 травня 2018 року заявник обґрунтовує тим, що подана ним касаційна скарга стосується питання права, яке має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки наразі у подібних правовідносинах суди ухвалюють протилежні за змістом судові рішення.

Такі твердження заявника відхиляються касаційним судом, оскільки ним не підтверджено існування протилежних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, які свідчать про неоднакове застосування судами норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Перевіривши доводи касаційної скарги і доданого до неї клопотання, касаційний суд дійшов висновку, що обґрунтування, які вони містять, не підтверджують наявність передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року.

Оскільки заявником подано касаційну скаргу на судове рішення, прийняте у малозначній справі, і наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, ним не обґрунтовано, а судом не встановлено, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради на постанову апеляційного суду Сумської області від 3 травня 2018 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Карпенко