Справа № 129/870/16-ц
Провадження № 22-ц/772/2038/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Науменко С. М.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2018 рокуСправа № 129/870/16-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Стадника І.М., Войтка Ю.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи справу № 129/870/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл житлової квартири

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 01 серпня 2018 року, ухваленого у складі судді Науменка С.М.,

встановив:

В березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , який обґрунтовувала тим, що сторонам на праві спільної власності належить квартира АДРЕСА_2, загальною площею 37, 5 кв. м., в тому числі житловою площею 27,9 кв.м. по ? ідеальній частці кожному. Квартира в натурі не розділена і поділу не підлягає, місцеві органи влади дозволу на перепланування, перебудову, добудову даної квартири не надають, оскільки такі дії призводять до руйнування всього будинку. Відповідач добровільно вибув з квартири на інше місце проживання, комунальні послуги не сплачує. ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до неї про усунення перешкод в користуванні правом власності шляхом вселення в спірну квартиру.

Вважає, що необхідно провести розподіл квартири шляхом визнання права власності за позивачем на цілу квартиру з компенсацією вартості ? її частини відповідачу, яку визначити експертним шляхом.

З цих підстав просила розділити між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 двокімнатну квартиру №3 загальною площею 37, 5 кв. м., в тому числі житловою площею 27,9 кв.м. по АДРЕСА_2, визнавши за нею право власності на всю квартиру в натурі зі сплатою компенсації ? частини квартири відповідачу, вартість якої визначити експертним шляхом.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 01 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати за оплету правової допомоги в сумі 11700 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог та відмовити у стягненні з неї 11700 грн. витрат на правову допомогу, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи порушення норм матеріального та процесуального права.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що спірна квартира не може бути розподілена в натурі, а відповідач згоден на компенсацію, водночас є хибним висновок суду про відмову позивача сплатити компенсацію ? вартості квартири, оскільки вона погоджується оплатити послуги експерта з наступним стягненням з відповідача ОСОБА_4 Крім того, виконання рішення суду покладається на Державну виконавчу службу, в тому числі і стягнення коштів.

Також судом першої інстанції порушено норми процесуального права, не вжито заходів щодо врегулювання спору за участю судді та вирішення справи шляхом укладення мирової угоди, на яку сторони надали згоду, не призначив додаткову будівельно-технічну експертизу за своєю ініціативою, з урахуванням того що висновки експерта викликали сумнів у суду.

Стягнення судом 11700 грн. витрат на правову допомогу є безпідставно завищеними, необґрунтованим та недоведеним належними та допустимими доказами, не відповідає складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт.

25 вересня 2018 року ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти вимог скарги заперечив, просив суд залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем попередньо не внесено на депозитний рахунок суду грошової суми, яка відповідає вартості ? частки спірної квартири, яка визначена на підставі висновку судової оціночно-будівельної експертизи від 28 листопада 2016 року № 1881/16-21, а також не доведено підстав для припинення права ОСОБА_4 на частку у спільному сумісному майні відповідно до ст. 365 ЦК. З підстав, передбачених п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України суд стягнув з позивача на користь відповідача 11700 грн. витрат на правову допомогу адвоката.

З такими висновками суду в повній мірі погодитися неможливо.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України ( в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 28 квітня 2015 року, яке набуло законної сили 23 червня 2015 року, частково задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності на ? житла.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ідеальну ? частину двокімнатної житлової квартири АДРЕСА_2, загальною площею 37,5 кв.м. , в тому числі житловою площею 27,9 кв.м.

В задоволенні вимог ОСОБА_4 про розподіл спірної квартири відмовлено.

Рішенням суду від 28 квітня 2015 року встановлено, що ОСОБА_4 не доведено можливість реального розподілу квартири, тобто річ є неподільною, що є підставою для визначення його ідеальної частки в цьому майні без реального поділу і залишення майна у спільній частковій власності подружжя.

Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із ч.ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Як роз'яснено в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 N 11 вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України.

Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна вимагає позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів у справі.

ОСОБА_3 звернулася з цим позовом, в якому поставила питання про реальний розподіл спірної квартири шляхом визнання за нею права власності на цілу квартиру зі сплатою компенсації ? її вартості відповідачу.

Як підтверджено матеріалами справи, зокрема ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 04 квітня 2016 року, відповідач ОСОБА_4 погоджувався отримати грошову компенсацію за ? частину спірної квартири, для визначення ринкової вартості якої за клопотанням сторін було призначено судову будівельно-технічну експертизу.

Згідно з висновком судової оціночно-будівельної експертизи Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 28 листопада 2016 року №1881/16-21 ринкова вартість квартири за адресою АДРЕСА_3 на день дослідження становить 256316, 3 грн. (а.с. 71).

ОСОБА_3 відповідну суму на депозитний рахунок суду не внесла, та взагалі відмовилася від сплати вартості частки в розмірі, визначеному вищевказаним висновком експерта, що підтверджується матеріалами справи та технічним записом судового засідання від 01 серпня 2018 року.

Отже, з урахуванням того, що питання про визначення ідеальних часток у праві спільної власності подружжя вже було вирішено Гайсинським районним судом Вінницької області в рішенні від 25 квітня 2015 року, вимоги ОСОБА_3 про поділ майна подружжя у визначений нею спосіб не підлягають до задоволення.

Водночас відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми ст. 365 ЦК України, які не поширюються на спірні правовідносини, оскільки відповідач надавав згоду на отримання грошової компенсації, та помилково не застосував до цих відносин норми ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України.

Доводи позивача про те, що судом першої інстанції не було дотримано норм процесуального права при вирішенні даного спору, оскільки судом не вжито заходів для врегулювання спору на підставі мирної угоди, врегулювання спору за участю судді, та не призначено додаткову судову будівельно-технічну експертизу є безпідставними та неґрунтованими.

Разом з тим, згідно з технічним записом судового засідання від 01 серпня 2018 року судом з'ясовувалася можливість укладення сторонами мирової угоди, щодо якої сторони заперечили.

Адвокатом ОСОБА_4 - ОСОБА_5 в судовому засіданні 01 серпня 2018 року було заявлено вимогу про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 11700 грн., на підтвердження здійснення яких останній надав довідку-розрахунок та квитанцію (а.с. 197-198).

Згідно з довідкою-розрахунком, адвокатом витрачено 26 годин робочого часу, з яких надання консультацій - 1 година; збір матеріалів та підготовка заперечень на позовну заяву та апеляційну скаргу - 5 годин робочого часу; участь в 10 судових засіданнях, в тому числі 8 з виїздом в м. Немирів - 20 годин робочого часу. З розрахунку 450 грн. за 1 годину робочого часу - гонорар адвоката становить 11700 грн.

Позивач та її представник заперечували проти стягнення витрат на правову допомогу, вважаючи такий розмір не співмірним із складністю справи і обсягом виконаних робіт та недоведеним відповідними доказами. Також зазначали, що ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову на позивача.

Відповідно до ч.ч.1, 2,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати зокрема на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з вищевказаними положеннями законодавства, категорії осіб, які є інвалідами ІІ групи не звільняються від сплати витрат на правничу адвоката, оскільки ці витрати є витратами, пов'язаними з розглядом справи, а не судовим збором, від сплати його вказана категорія звільнена на підставі Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ст. 137 ЦПК за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В п. 3 договору про надання правової допомоги від 04 квітня 2016 року між адвокатом ОСОБА_5 та ОСОБА_4 сторони обумовили, що вартість послуг за цим договором визначається окремою домовленістю сторін та залежить від обсягну послуг, наданих виконавцем.

Як видно з матеріалів справи, адвокат ОСОБА_5 брав участь в дев'яти судових засіданнях (від 04 квітня 2016 року, 13 січня 2017 року, 23 червня 2017 року, 15 серпня 2017 року, 19 вересня 2017 року, 10 жовтня 2017 року, 26 квітня 2018 року, 12 червня 2018 року, 01 серпня 2018 року) загальна тривалість яких, згідно із журналами судових засідань, становить 4 години 11 хвилин.

Також адвокатом було подано заперечення на апеляційну скаргу Немирівського районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2017 року про залишення позовної заяви без розгляду (а.с. 154-155).

Будь-які інші витрати адвоката, пов'язані з виконанням відповідних робіт, зокрема збором доказів у справі, явкою до суду тощо не підтверджені будь-якими доказами.

З урахуванням фактично виконаних адвокатом робіт як в судових, так і поза судовими засіданнями, пов'язаними з наданнями правової допомоги (наданням консультацій, підготовкою позиції захисту), а також, що справа не є складною, визначений розмір витрат на правову допомогу в сумі 11700 грн. є неспівмірним зазначеним вище критеріям.

Суд першої інстанції належним чином не перевірив доводів позивача щодо неспівмірності витрат на правову допомогу та будь-якої оцінки цим запереченням не надав.

За цих обставин, колегія суддів вважає доведеними витрати на правову допомогу, понесені відповідачем в сумі 6000 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні спору, не застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що згідно з п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 376, 381,382, 384 ЦПК України, суд

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 01 серпня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл житлової квартири- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1, яка проживає АДРЕСА_4) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5) 6000 (шість тисяч) гривень судових витрат за оплату правової допомоги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: І.М. Стадник

Ю.Б. Войтко