Постанова

Іменем України

18 липня2018 року

м. Київ

справа № 1718/4946/12-ц

провадження № 61-13569св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - Сарненська районна державна адміністрація як орган опіки та піклування,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 04 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Малько О. С., Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2010 року Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 01 квітня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кошти у розмірі 95 000 доларів США зі сплатою 13,75 % річних, строком на 60 місяців. 03 серпня 2009 року між цими ж сторонами укладений договір про внесення змін до кредитного договору, яким внесено зміни до графіка погашення кредиту.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 01 квітня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 укладений договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно - житловий будинок із надвірними будівлями по АДРЕСА_1, загальною площею 286,5 кв. м, та земельна ділянка загальною площею 0,1000 га, що знаходиться за цією ж адресою.

21 грудня 2009 року банк направив на адресу боржника ОСОБА_4 та іпотекодавця ОСОБА_5 попередження про невиконання зобов'язання за кредитним договором, в якому зазначив розмір заборгованості та наслідки її непогашення протягом тридцятиденного строку. Дане попередження відповідачі не виконали та заборгованість за кредитним договором не погасили.

Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просив стягнути достроково з відповідача ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у розмірі 290 247,15 доларів США, що відповідно до курсу Національного банку України станом на 31 липня 2015 року становить 6 272 756,10 грн, а також звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, та земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, що знаходиться за цією ж адресою.

Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 02 червня 2014 року до участі у справі як відповідач залучена ОСОБА_6

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 10 березня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 6 272 756,10 грн заборгованості за кредитним договором та 1700,00 грн сплаченого судового збору. У задоволенні позову до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів порушення боржником зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з останньої.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд виходив з того, що предметом іпотеки є будинок, в якому зареєстрований та проживає неповнолітній син ОСОБА_4 - ОСОБА_7, 2002 року народження, права якого будуть порушені у разі звернення стягнення на вказане майно. Крім того, на день ухвалення рішення суду ОСОБА_5, з яким укладений договір іпотеки на забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором, не є повноправним власником житла, яке передано в іпотеку.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 04 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у зверненні стягнення на заставне майно за договором іпотеки скасовано. Позовні вимоги ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на заставне майно за договором іпотеки задоволено. У рахунок погашення заборгованості у розмірі 6 272 765,10 грн, що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 1 811 400,00 грн, заборгованості за відсотками - 1 413 202,18 грн, пені - 3 048 153,92 грн, звернуто стягнення на заставне майно згідно з договором іпотеки від 01 квітня 2008 року № 014/89-07/925/1, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 286,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності, а також земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, що знаходиться за цією ж адресою та належить ОСОБА_5 на праві приватної власності згідно з державним актом на право власності на землю від 05 червня 2006 року за номером 01, кадастровий номер НОМЕР_1, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу предмета іпотеки не нижче 90 відсотків вартості предмета іпотеки, визначеної шляхом оцінки, для задоволення за рахунок предмета іпотеки майнових прав ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором від 01 квітня 2008 року № 014/89-07/925, укладеним між ОСОБА_4 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль». У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у зверненні стягнення на заставне майно за договором іпотеки та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, на момент укладення договору іпотеки, переданий в іпотеку житловий будинок із надвірними будівлями належав ОСОБА_5 на праві приватної власності, при цьому не має правового значення те, що на цей момент іпотечне майно перебуває у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , оскільки у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

У серпні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 04 серпня 2016 року, в якій просили скасувати зазначене судове рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, в касаційній скарзі заявники зазначили, що вони не мають іншого житла, а відповідно, особам, які виселяються з іпотечного житла, що було предметом застави та не було придбане за рахунок цього кредиту, має бути надане інше житло, про що має бути зазначено у рішенні суду. Крім того, на момент винесення рішення судом правовстановлюючі документи ОСОБА_5 на передане в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок, скасовано з підстав того, що це майно належить відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності. Також банк не висував до позичальника та поручителя будь-яких вимог про наявність та повернення суми боргу за кредитним договором. Суд апеляційної інстанції не спростував висновки суду першої інстанції щодо порушення прав неповнолітньої дитини у разі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, а ухвалою цього ж суду від 07 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду указану справу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 309, 316 ЦПК України.

Судом встановлено, що 01 квітня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кошти у розмірі 95 000 доларів США зі сплатою 13,75 % річних, строком на 60 місяців. 03 серпня 2009 року між цими ж сторонами укладений договір про внесення змін до кредитного договору, яким внесено зміни до графіка погашення кредиту.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, 01 квітня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 укладений договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно - житловий будинок із надвірними будівлями АДРЕСА_1, загальною площею 286,5 кв. м, та земельна ділянка загальною площею 0,1000 га, що знаходиться за цією ж адресою.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору від 01 квітня 2009 року Рівненська обласна дирекція ВАТ «РайффайзенБанк Аваль» 21 грудня 2009 року направила боржнику ОСОБА_4 та іпотекодавцю ОСОБА_5 попередження, в якому зазначено розмір заборгованості, а також попереджено, що у випадку невиконання договірних зобов'язань з погашення заборгованості, банк буде змушений застосовувати всі види відповідальності, передбачені чинним законодавством України та умовами кредитного договору. Дане попередження відповідачі не виконали та заборгованість за кредитним договором не погасили.

На момент укладення іпотечного договору - 01 квітня 2008 року, житловий будинок із надвірними спорудами, який переданий в іпотеку, належав ОСОБА_5 на праві приватної власності згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05 березня 2008 року, а земельна ділянка - на праві приватної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 05 червня 2006 року.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 14 серпня 2013 року визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, виданий Виконавчим комітетом Сарненської міської ради 05 березня 2008 року, а також визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок з вбудованим магазином та надвірними будівлями по АДРЕСА_1, виданий Виконавчим комітетом Сарненської міської ради 20 липня 2012 року. Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 право спільної сумісної власності на житловий будинок з вбудованим магазином та надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

Таким чином, на момент ухвалення оскаржуваного рішення іпотечне майно перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_5 (іпотекодавець) та ОСОБА_6 (дружина іпотекодавця).

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Встановлено, що ОСОБА_4 не виконувала належним чином взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість, яка станом на 31 липня 2015 року складає 6 272 756,10 грн, яка стягнута за рішенням суду першої інстанції. При цьому розмір стягнутої за рішенням суду першої інстанції заборгованості за кредитним договором відповідачами не оспорювався.

Згідно з пунктом 3.1.4 договору іпотеки у випадку невиконання іпотекодавцем зобов'язань за цим або боржником за кредитним договором, у тому числі, якщо кінцевий термін повернення кредиту ще не настав, звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до пункту 6 цього договору (порядок звернення стягнення на предмет іпотеки), та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання.

Відповідно до частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Частиною першою статті 41 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

З огляду на викладене скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у зверненні стягнення на заставне майно за договором іпотеки та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про неналежне виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим у неї утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню у спосіб, визначений іпотекодержателем, тобто шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Доводи касаційної скарги про те, що банк не надсилав іпотекодавцю, який є відмінним від боржника, письмову вимогу про усунення порушення, не заслуговують на увагу, оскільки невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. З огляду на викладене, ОСОБА_5 не був позбавлений можливості в судовому засіданні заперечувати проти вимог іпотекодержателя.

Крім того, посилання у касаційній скарзі на те, що особам, які виселяються з іпотечного житла, що було предметом застави та не було придбане за рахунок цього кредиту, має бути надане інше житло, про що має бути зазначено у рішенні суду, не заслуговують на увагу, оскільки рішення про виселення відповідачів із іпотечного житла судами не ухвалювалося.

Доводи касаційної скарги про те, що ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд порушив права неповнолітнього сина боржника ОСОБА_4 - ОСОБА_7, 2002 року народження, який проживає у спірному будинку не заслуговують на увагу, оскільки рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 15 травня 2012 року, яке набуло законної сили встановлено, що при укладенні договору іпотеки ОСОБА_5 мав право вільно розпоряджатися своїм будинком та земельною ділянкою, оскільки це нерухоме майно належало йому на праві приватної власності і він не був зобов'язаний отримувати дозвіл опіки та піклування при передачі цього майна в іпотеку. Крім того, рішення про виселення із іпотечного майна судами не приймалося. Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі інші доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначають у касаційній скарзі заявники.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 04 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик