Справа № 646/1916/18
№ провадження 2/646/973/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.11.18 року м.Харків

Червонозаводський районний суд міста Харкова Харківської області у складі:

головуючий суддя Єжов В.А.

при секретарі Костіні О.Б.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі місцевого суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, в якому просить визнати недійсним договір дарування від 30.01.2018, укладений між нею та відповідачем, і поновити її право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала позивачу на праві приватної власності на підставі Договору дарування, посвідченого 15.03.2002 державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, за реєстровим №6-689, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 21 березня 2002 року, за реєстровим №56258. Фактично вона придбала вказану квартиру у 1983 році через вступ до житлового кооперативу «Байкал». У 1997 році вона подарувала цю квартиру своїй дочці ОСОБА_8 У 1998 році разом із своєю матірю придбала для ОСОБА_8 та її доньки, своєї онуки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, трикімнатну квартиру, оселившись в якій, ОСОБА_8, за сімейною домовленістю, через укладення договору дарування від 15.03.2002, повернула їй квартиру за адресою: АДРЕСА_2. Вказана квартира є її єдиним житлом. У 2011 році, на прохання доньки ОСОБА_8, вона зареєструвала в своїй квартирі відповідача, домовившись при цьому, що фактично та буде проживати у квартирі з батьками. Але у 2015 році ОСОБА_9 вийшла заміж за ОСОБА_10, народила доньку, посварилася із матірю і вітчимом, забрала свої речі, і переїхала разом із чоловіком та донькою в її квартиру. З того часу її життя стало нестерпним: між нею та сімєю ОСОБА_10 виникали часті конфлікти на побутовому ґрунті, що закінчувалися сварками, в ході яких ОСОБА_3 та її чоловік били її, погрожували розправою, вбивством, про що вона неодноразово повідомляла в поліцію. У своїх заявах, зокрема, вказувала, що основною причиною конфліктів є бажання ОСОБА_3 заволодіти квартирою, а її помістити в будинок престарілих. 24.01.2018 в її квартирі за ухвалою Київського районного суду м. Харкова відбувся обшук, про що вона повідомила свою доньку ОСОБА_8, з якою до того часу не спілкувалася більше 3 років. Несподівано для неї, її дочка ОСОБА_8, яка до цього відносилася до неї з неприхованою ворожістю, перейнялася її проблемою, стала виявляти співчуття, переживати, заспокоювати. Повіривши в щирість цих почуттів, вона повністю потрапила під її вплив. Між тим, наступного дня і до 27.01.2018 ОСОБА_8 змінила тактику поведінки, перейшовши від переживань до відвертих залякувань, яким на той момент вона не могла дати обєктивну оцінку. А саме: ОСОБА_8 і що приєдналася до неї ОСОБА_3 довірчо попереджали її про те, що за нею начебто постійно стежать співробітники СБУ, а тому, щоб уникнути увязнення, їй необхідно припинити спілкування із зовнішнім світом, не виходити з дому і чекати на можливі репресії, серед котрих не виключена конфіскація житла (як потім зясувалося, все це було неправдою: у кримінальному провадженні вона проходила тільки як свідок). Результатом цих дій стало погіршення стану її здоровя, і 27.01.2018 ОСОБА_3 на машині швидкої допомоги відвезла її до 7-ї клінічної лікарні, де її госпіталізували з діагнозом ішемічний інсульт. Одночасно з цим ОСОБА_8 продовжувала оточувати її турботою і увагою: привозила їжу, ліки, годувала, доглядала. А в цей час ОСОБА_3, готуючись до укладення договору дарування, протягом одного дня (27.01.2018) виписала малолітню правнучку з квартири і зареєструвала її за місцем реєстрації свого чоловіка, оскільки інакше Департамент у справах дітей не дав би згоду на відчуження нерухомості, і, 30.01.2018, ОСОБА_8 та її чоловік - ОСОБА_11 приїхали в лікарню, де, не дивлячись на хворобливий стан, без дозволу лікаря, одягли її у верхній одяг, взяли під руки, вивели з приміщення, посадили в машину, привезли до нотаріуса, по дорозі повідомляючи, що в її інтересах виконати таку формальність як підписання договору дарування квартири, щоб уникнути можливої конфіскації. Під впливом морального тиску, що чинили ОСОБА_8 та ОСОБА_3, вона, перебуваючи у хворобливому, стресовому стані, маючи помилкове уявлення щодо конфіскації квартири, і на вкрай невигідних умовах, уклала спірний договір дарування. Після виписки з лікарні, у лютому 2018 року, коли вона повернулася додому, ОСОБА_8, ОСОБА_3 та ОСОБА_12 змінили позитивне ставлення до неї, знову поновивши сварки і бійки. До того ж, ОСОБА_3 як власник житла, стала погрожувати реальним виселенням на вулицю. А тому, приймаючи до уваги, обставини, при яких укладався договір дарування, - звернулася до суду з позовом про визнання його недійсним.

Представники позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги позивача.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволені позову, посилаючись на те, що ОСОБА_1 зареєстрована і проживає в квартирі з 1998 року по теперішній час. 15.03.2002 її мати ОСОБА_8 подарувала цю квартиру позивачу, остання стала її власником. Після досягнення повноліття вона на прохання ОСОБА_1 стала проживати в належній їй квартирі. 16.10.2014 вона уклала шлюб з ОСОБА_10 З дозволу позивача, її чоловік також став там проживати. 24.04.2015 у них народилася донька ОСОБА_13, яка за ініціативою ОСОБА_1, 21.05.2015, була зареєстрована в квартирі. 24.01.2018 в квартирі був проведений обшук, після якого у ОСОБА_1 субєктивно склалося враження про можливість втрати житла внаслідок його конфіскації, а тому, 27.01.2018, коли вона супроводжувала ОСОБА_1 до лікарні на кареті швидкої допомоги, позивач сказала, що бажає подарувати їй квартиру, оскільки для цього настав час, пояснивши це своїм похилим віком та станом здоровя. Оформити подарунок вона бажала при своєму житті, будучи впевненою, що її одну не залишать. Вона розцінила цю пропозицію як адекватну та відповідною родинним звязкам і відносинам, які протягом тривалого часу склалися між членами їхньої сімї. Підстав відмовлятися від укладення договору дарування у неї не було, оскільки ще 22.06.2006. ОСОБА_1 склала заповіт на випадок своєї смерті, відповідно до якого все її майно, в тому числі і квартиру АДРЕСА_3, заповіла їй. Цей заповіт не був скасований позивачем до укладення договору дарування, що свідчить про те, що волевиявлення ОСОБА_1 про передачу квартири в її власність існувало з 22.07.2006, і знайшло своє підтвердження, як юридичний факт, у договорі дарування від 30.01.2018.

Представник відповідача ОСОБА_14 позовні вимоги не визнав, просив відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, оскільки вважав, що спірний договір дарування позивачка уклала добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, при повному розумінні своїх дій; наведені нею підстави позову не є обставинами в розумінні положень частини 3 статті 203,частини 1 статті 233, частини 1 статті 234 ЦК України.

Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, яка повідомлялася судом про день і час слухання справи, у судове засідання повторно не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій проти позову заперечувала, посилаючись на те, що вказаний договір був посвідчений нею в межах нотаріальної контори. Зазначає, що позивачці неодноразово розяснялися приписи діючого цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину). Однак позивачка наполягала на укладенні договору дарування та запевняла, що повністю розуміє значення своїх дій та правові наслідки. Просила відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ч.1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що двохкімнатна, ізольована квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала позивачу на праві приватної власності на підставі Договору дарування, посвідченого 15.03.2002 державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, за реєстровим №6-689, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 21 березня 2002, за реєстровим № 56258.

Згідно із довідкою №162 від 20.06.2018, в квартирі за адресою: АДРЕСА_4, зареєстровані: з 28.10.1983 по 03.01.1997, з 14.07.1998 по теперішній час, - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 01.09.2011р. по теперішній час ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3; з 21.01.2015 по 27.01.2018; з 15.03.2018 по теперішній час. ОСОБА_13. Квартира знаходиться в будинку, що належать ЖК «Байкал».

30.01.2018 позивач ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 спірну квартиру відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6, та зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна за №24591037.

У матеріалах справи є заяви ОСОБА_1 до Основянського відділу Національної поліції у Харківській області, подані нею до укладення договору дарування, і датовані 13.05.2017, 27.05.2017, 13.06.2017, 24.10.2017, згідно з якими позивач скаржилася на дії ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_3 і ОСОБА_10 Так, ОСОБА_8 і ОСОБА_11 вона звинувачувала у відмові віддавати їй 21700 доларів США, раніше взятих у борг, виселенні через неможливість спільного проживання з їхнього житла у її квартиру сімї ОСОБА_10, що перетворило її спокійну старість на пекло. ОСОБА_3 та ОСОБА_10 викривала у численних сварках, бійках з метою доведення її до смерті через бажання заволодіти квартирою, що підтверджує твердження позивачки про негативні стосунки між нею та відповідачем до укладення договору дарування.

Згідно із відповіддю № 24 від 02.11.2018 ЮК Дзержинського району м. Харкова у червні 2017 року ОСОБА_1 зверталася до ОСОБА_15 адвоката юридичної консультації, - за правовою допомогою з приводу перешкоджання в користуванні квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, з боку ОСОБА_3, що також підтверджує факт наявності суперечок між позивачем та відповідачем до укладення договору дарування.

Як вбачається з протоколу обшуку від 24.01.2018, на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 23.01.2018, винесеній у кримінальному провадженні № 00001376, за місцем мешкання ОСОБА_1, в квартирі за адресою: АДРЕСА_2, 24.01.2018, був проведений обшук.

Відповідно до відповідей за №352 від 01.11.2018 та № 461 від 22.05.2018 головного лікаря КНП «Міська клінічна лікарня №7» ХМР ОСОБА_16 ОСОБА_1 була доставлена до очолюваного нею лікувального закладу 27.01.2018 з діагнозом ішемічний інсульт (лакунарний) в вертебро-базилярному басейні з лівобічним геміпарезом, мозочково-атактичним синдромом. Дисциркуляторна гипертонія і атеросклеротична енцефалопатія 2 ст., дисметаболічна енцефалопатія. Гіпертонічна хвороба 2 ст. Церебральний атеросклероз. При лікуванні пацієнтки застосовувався уніфікований клінічний протокол медичної допомоги «Ішемічний інсульт». 30.01.2018 ОСОБА_1 повинна була дотримуватися палатного режиму. Під час перебування на стаціонарному лікуванні ОСОБА_1 не зверталася із заявами про необхідність тимчасового вибуття з лікарні. Виписалась 09.02.2018.

Допитані в судовому засіданні, за заявою позивача, свідки ОСОБА_17 ріелтор по нерухомості, ОСОБА_18 сусідка, ОСОБА_19 співробітниця по спільній роботі в Інституті медрадіології, ОСОБА_20 та ОСОБА_21, які були раніше пацієнтами ОСОБА_1, пояснили, що протягом всього життя позивачка була працездатною, життєрадісною, дбайливо створювала матеріальне благополуччя для своїх рідних доньки ОСОБА_8 та онуки ОСОБА_3 Вийшовши на пенсію, відокремила дітей від себе, і стала мешкати одна, у своїй квартирі, за адресою: АДРЕСА_2. Але, з 2015 року, коли її онука без її згоди вселилася в її невелику квартиру разом із чоловіком та малолітньою донькою, життя ОСОБА_1 змінилося. Вона часто плакала, скаржилася на негативне відношення до неї з боку доньки, яка не хотіла повертати взяту у борг велику суму грошей, і онуки, яка хотіла вижити її з квартири як перешкоду її сімейного життя. Перетворившись на ворогів, її рідні ображали її, били, свідоцтвом чого була наявність синців на її тілі, що вона демонструвала їм. З червня по грудень 2017 року позивачка намагалася вирішити конфлікт шляхом купівлі окремої квартири для своєї онуки. Потім у січні-лютому інформація про сімейне життя позивачки до них перестала надходити, а на початку весни вони дізналися, що ОСОБА_1 у січні перенесла інсульт, і в період, коли вона повинна була знаходитися у приміщенні лікарні, її донька та зять привезли її до нотаріуса, де умовили підписати договір про передачу квартири в дар ОСОБА_3 На їхнє питання, як могло статися, що вона добровільно позбавилася єдиного житла на користь особи, яка вороже відносилася до неї, відповіла, що через хворобу потрапила під вплив дочки та онуки, які використали її безпомічність для своїх меркантильних цілей. І тепер відповідач реально виганяє її з дому, а змінити своє становище вона не може, бо залишилась без коштів для існування, оскільки в її відсутність гроші, що були призначені на покупку окремої квартири, забрала донька ОСОБА_8 і купила нову машину для свого третього чоловіка.

Свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_21 зазначили також, що 30.01.2018 вони, прибувши до 7-ї лікарні м. Харкова з метою відвідування хворої ОСОБА_1, бачили як її донька ОСОБА_8 разом із чоловіком ОСОБА_11 виводили позивачку з приміщення лікарні, придержуючи з двох боків за руки, посадили у машину і увезли. Як потім зясувалося, вони повезли її до нотаріуса для оформлення договору дарування.

До матеріалів справи залучено заяву ОСОБА_1 від 18.06.2018 до Основянського відділу поліції, подану після дарування квартири ОСОБА_3, відповідно до якої відповідач та її мати ОСОБА_8 знущаються з неї, ображають, застосовують фізичне насильство, погрожують відправити до психіатричної лікарні. Встановили камеру відеоспостереження, наявність якої зафіксували співробітники поліції, що прибули за її викликом, що підтверджує показання позивачки про те, що в будь-який час її можуть позбавити житла.

В ході розгляду справи відповідач надавала суперечливі показання щодо відносин з позивачем як до, так і після укладення договору дарування, а також обставин, при яких відбулася ця подія. Так, з одного боку, ОСОБА_3 надавала пояснення, що після її заміжжя і народження дитини бабуся запросила її переїхати жити до неї, і протягом з 2015 року по 30.01.2018 вони жили дружно, мирно і у цілковитій згоді, з іншого боку, зізнавалася, що вона і позивач вели окреме господарство; ОСОБА_1 не довіряла їй, як медпрацівнику, робити уколи, говорила, що замість ліків вона здатна ввести їй смертельну дозу наркотиків. Заперечуючи, проти сварок і випадків побиття позивача, зазначала, що ОСОБА_1 писала скарги в поліцію на застосування до неї погроз і насильства з боку членів її сімї, про що вона дізналася від дільничного інспектора, який їй повідомив, що не надає значення цим заявам. Спростовуючи факт морального тиску, який вона здійснювала на позивача в період з 24.01.2018 по 30.01.2018, з метою схилити до укладення оспорюваного договору, відповідач стверджувала, що знаходилася з дитиною з 21.01.2018 по 29.01.2018 на стаціонарному лікуванні в 24 дитячій лікарні, що виключало будь-яке спілкування з бабусею. Разом з тим, підтвердила, що 27.01.2018 знаходилася вдома і, коли ОСОБА_1 відчула себе погано, викликала машину швидкої допомоги, на якій відвезла позивачку до лікарні.

А тому, суд, на підставі наведених доказів, вважає доказаним наявність неприязних стосунків між позивачем і відповідачем як до, так і після укладення договору дарування, участі ОСОБА_3 разом із ОСОБА_8 в неправомірних діях, направлених на створення у ОСОБА_1 помилкового уявлення про вигідність для неї укладення договору дарування, і визнає доведеним твердження позивача, що на теперішній час її право на житло, яке вона мала як власник, відтепер цілком залежать від відповідачки, яка в будь-який час може позбавити її права користуватися житлом, через те, загроза залишитися без житла є для неї реальною.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 дочка позивачки, пояснила, що з 2015 року по 24.01.2018 не спілкувалася із матірю, оскільки вважала її своїм вічним ворогом. Але, 24.01.2018, ОСОБА_1 несподівано зателефонувала їй першою і повідомила, що в її квартирі проводиться обшук. Пожалівши позивачку, прибігла їй на допомогу і на деякий час відносини між ними покращали. 27.01.2018 ОСОБА_1 госпіталізували з діагнозом ішемічний інсульт. Вона їздила до неї в лікарню, годувала, привозила ліки. 30.01.2018 на прохання позивачки разом із чоловіком ОСОБА_11 відвозила її до нотаріуса ОСОБА_6, де був оформлений договір дарування, згідно з яким ОСОБА_1 по добрій волі подарувала свою квартиру її дочці, своїй онуці ОСОБА_3 ОСОБА_20 після виписки з лікарні ОСОБА_1 знову стала проявляти свій поганий характер: виявляла агресивність, сварилася з ОСОБА_3 та її чоловіком. А коли вона намагалася втрутитися в їхні відносини, роздерла їй лице і руки, погрожувала облити обличчя кислотою, докоряла в крадіжці грошей. На довершення до всього, підбурювана адвокатами, подала позов про визнання договору дарування недійсним. Відтоді з позивачем не спілкується.

Дані показання суд розцінює як достовірні в частині хронології подій, визначенні характеру взаємовідносин між членами родини Гук-Бузань-Черняєва, але критично ставиться до інформації щодо добровільного укладення договору дарування з боку позивача, оскільки ці свідчення суперечать іншим доказам, що були досліджені в судовому засіданні.

Суд оцінює показання допитаних у судовому засіданні, за заявою відповідача, свідків ОСОБА_10 чоловіка ОСОБА_3, ОСОБА_22 матері ОСОБА_10, та ОСОБА_23 матері вітчима ОСОБА_3, про те, що позивач неодноразово говорила їм про своє бажання подарувати квартиру онуці, - як необєктивні. Оскільки вказані особи є близькими родичами ОСОБА_3; зацікавлені в вирішення справи на користь своєї родички; в ході перевірки за допомогою інших доказів, які суд привів в цьому рішенні, достовірність відомостей, що містилися в їх свідченнях, не знайшла свого підтвердження.

Разом із тим, суд приймає як доказ показання свідка ОСОБА_22 про обставини проведення обшуку в квартирі ОСОБА_1 24.01.2018; висловлюванні її адвоката одразу після цієї слідчої дії про невинуватість позивача («бабусі нічого не загрожує»); госпіталізації ОСОБА_1 27.01.2018; заяві його дружини про термінове зняття з реєстрації їхньої дитини, оскільки інакше унеможливлюється оформлення дарчої; укладенні 30.01.2018 договору дарування між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, - через те, що вони не суперечать іншим доказам.

Згідно з довідкою серії МСЕ за №316249 ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи.

Відповідно до ч.3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Будь-яке пригнічення волевиявлення особи, яке не відповідає її внутрішній волі, є порушенням умов чинності правочину. Окремі підстави таких вад волевиявлення наведені в статтях 229-235 ЦК України. Заборон щодо суміщення різних обставин, які вплинули на вчинення особою правочину з порушенням умови вільного волевиявлення, ЦК України не містить.

За змістом ч.1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдарованого.

Разом з тим, правочин, що вчиняється особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризується тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, угода може бути визнана судом недійсною на підставі статті 233 ЦК України, якщо вона вчинена особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути:тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон застосування її до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.

Такий правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-2цс14, від 03 червня 2015 року в справі № 6-232цс14, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2766цс16.

У справі, що розглядалася, суд встановив, що позивачка, яка уклала договір дарування квартири, що була її єдиним житлом, є людиною похилого віку, інвалідом 2 групи.

Тяжкий збіг обставин, який вплинув на вчинення правочину, полягає в наступному:

(а) проведення обшуку в квартирі ОСОБА_1;

(б) моральний тиск на неї, що чинили її донька ОСОБА_8 при обговоренні з нею цих подій, бажаючи аби в неї склалося помилкове уявлення про те, що її квартиру конфіскують;

(в) старання ОСОБА_8 увінчалися успіхом і ОСОБА_1 опинилася в стані побоювання того, що залишиться без житла після того, як зясуються всі обставини, що послугували підставою обшуку;

(г) будучи людиною похилого віку і отримуючи такі «поради» від рідних доньки та онуки, ОСОБА_1 піддалася цьому впливу, не в змозі адекватно оцінити ситуацію;

(д) ОСОБА_1 потрапила до лікарні, перебуваючи у стресовому стані, і саме під час її хвороби було укладено договір дарування.

Вкрай невигідні умови, які вимагаються статтею 233 ЦК України, наступні:

(а) ОСОБА_1 позбавилась права власності на квартиру;

(б) її право на житло, яке вона мала як власник, внаслідок укладення нею договору дарування відтепер цілком залежить від ОСОБА_3 як власника квартири. Відтак, вона може в будь-який час позбавити ОСОБА_1 права користування житлом;

(в) у ОСОБА_24 немає іншого житла, де вона могла би проживати і, будучи людиною похилого віку, вона не матиме не тільки власного, а й ніякого житла;

(г) враховуючи негативні стосунки, які склалися між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, підтвердженням чого є звернення ОСОБА_1 до поліції, загроза залишитися без житла є для неї реальною;

(д) в 2006 році ОСОБА_1 склала заповіт на користь ОСОБА_3, який не було змінено, незважаючи на негативні стосунки між нами. Тому очевидно, що з боку ОСОБА_1 загрози позбавити житла її онуки, що проживає разом із нею, немає. Хоча ОСОБА_1 як власник мала можливість вирішити по-різному питання з правом власності на свою квартиру. Навпаки, ставлення до неї і поведінка ОСОБА_3 не впевнюють її в тому, що вона продовжить проживати в цій квартирі.

Фіктивність договору дарування полягає в наступному:

(а) його вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (ч.1 статті 234 ЦК України);

(б) жодних правових наслідків, які би свідчили про те, що ОСОБА_1 прагнула передати ОСОБА_3 безоплатно у власність квартиру, не склалися вони проживають в цій квартирі як і до укладення договору дарування; ОСОБА_1 не має наміру і можливостей змінити місце свого проживання; вона не потрапила до іншого правового стану аніж той, який мав місце, коли вона була власником квартири.

Нарешті визнання недійсним договору дарування аж ніяк не погіршує майновий стан ОСОБА_3, оскільки, будучи безоплатним, цей договір призвів до набуття нею квартири без всяких витрат з її боку. Наслідки ж визнання договору дарування не вплинуть на неї негативно ОСОБА_1 і ОСОБА_3 продовжать існувати в тому стані, в якому перебували тривалий час, проживаючи в спірній квартирі.

Отже, визнання договору дарування недійсним відповідає принципу справедливості (ч.6 статті 3 ЦК України).

Таким чином, суд вважає, що збіг тяжких обставин спонукали позивачку укласти договір дарування на вкрай невигідних умовах безоплатно позбавивши себе цим єдиного наявного житла. Позивачка вимушена була звернутись за захистом своїх порушених прав через вимоги відповідачки про її виселення. Іншого житла у неї немає.

Відповідно до статті 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься в статті 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором.

Позивачка не настоювала на відшкодуванні понесених нею судових витрат.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 16, 203, 233, 234, 717 Цивільного кодексу України, статтями 4, 5, 12, 13, 141, 211, 247, 259, 263, 264, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати недійсним договір від 30 січня 2018 року дарування квартири АДРЕСА_5, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна за № 24591037.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_5.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Червонозаводський районний суд міста Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги.

У звязку з оголошенням в судовому засіданні вступної і резолютивної частини рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 30 листопада 2018 року.

Позивач: ОСОБА_1, 61140 АДРЕСА_6, ІНН НОМЕР_1;

відповідач: ОСОБА_5, 61140 АДРЕСА_6, ІНН НОМЕР_2.

Суддя: В.А. Єжов