Справа № 612/756/18
Провадження № 2/612/298/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року смт. Близнюки

Близнюківський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Мороза О.І., за участю секретаря судового засідання Коняєвої Н.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Близнюки Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна,-

ВСТАНОВИВ:

22.10. 2018 ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 в якому просить визнати нерухоме майно, а саме будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: вул. Нижня, 30-а, с. Милівка Близнюківського району Харківської області спільною сумісною власністю подружжя, поділити це майно та визнати за нею та відповідачем право власності на ? частину будинку з господарськими спорудами. Стягнути із відповідача на її користь суму сплаченого судового збору у розмірі 2568,49 грн.

В обґрунтування позову посилається на наступне. Шлюб між ними укладено 03.09. 1994. За час шлюбу за спільні кошти побудували спірний будинок з господарськими будівлями, який введений в експлуатацію у 2001 році. Під час будівництва та введення будинку в експлуатацію вся дозвільна документація була оформлена на відповідача.

З 2003 року між ними припинені шлюбно-сімейні відносини. Відповідач забрав всі документи на спірний будинок і позбавив її можливості зареєструвати право власності на свою частину. Вона із дочкою переїхали до іншого будинку, набутого за договором дарування, не знімаючись із реєстрації, а відповідач декілька років продовжував жити в спірному будинку. Пізніше переїхав жити до своїх батьків.

Шлюб між ними розірвано рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 23.09. 2011. Із відповідачем було досягнуто усної домовленості, що подарують цей будинок їх дочці спочатку на 16 ти річчя, а потім, на 18-ти річчя.

У серпні 2018 року позивачеві стало відомо, що право власності на будинок було зареєстроване за відповідачем. Після цього відповідач від домовленості щодо дарування відмовився. Саме з серпня 2018 вона і відліковує строк позовної давності.

Як на правові підстави своїх вимог посилається на ст.ст. 22, 28,29, Кодексу про шлюб та сімю України, ст. 60,70 Сімейного Кодексу України, абзац 3 п.15. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12. 2007 року №11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Постанову Верховного Суду України від 24.05. 2017 у справі №6-84цс17.

Ухвалою суду від 01.11. 2018 провадження у справі відкрите, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання проведене 29.11. 2018.

Відповідачем по справі ОСОБА_2 до суду та позивачеві надано відзив на позовну заяву та письмову заяву про застосування строку позовної давності. Просить у задоволенні позову відмовити оскільки сплив строк позовної давності. Вважає, що про порушення свого права позивачці було відомо з того часу, як він забрав правоустановчі документи на будинок і після розірвання шлюбу 23.09. 2011, протягом трьох років вона щодо цього жодних дій не вчиняла. Заперечує будь-які домовленості між ними щодо спільного використання будинку.

Позивачем по справі ОСОБА_1 до суду та відповідачеві надано відповідь на відзив в якому вона наголошує, що після розірвання шлюбу вона використовувала за згодою колишнього чоловіка домоволодіння для зберігання зерна. Її права порушені саме реєстрацією домоволодіння на імя відповідача про що вона дізналася з Інформаційної довідки, отриманої 24.08. 2018. Вважає, що початком перебігу позовної давності слід вважати 16.01. 2018, коли вона могла дізнатися про порушення свого права.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 на задоволенні позову наполягали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та відповіді на відзив, проти задоволення вимог відповідача про застосування позовної давності, заперечували.

Крім того відповідач вказала на таке. Будинок збудовано під час шлюбу за їх спільні кошти. Вона та чоловік працювали, разом вели спільне господарство, утримували та виховували дитину. Земельна ділянка для будівництва будинку була виділена на імя ОСОБА_2 Діяльністю по введенню будинку в експлуатацію (оформленням документів тощо) займалася вона. З 2001 року будь-які роботи по утриманню будинку та господарських споруд (ремонт тощо), не проводилися. Після припинення шлюбно-сімейних стосунків у 2003 році та її добровільного переїзду для постійного проживання в подарований інший будинок, у неї виник намір оформити право власності на ? частину будинку на себе. З цього приводу вона консультувалася у адвоката але належні дії не вчинила за браком коштів. Перешкодою також стало те, що правоустановчі документи на будинок забрав відповідач.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_4 проти задоволення позову як у відзиві та і у судовому засіданні заперечували. Крім наведеного вище, відповідач пояснив, що насправді цей будинок був побудований колгоспом. Він за нього сплачував кошти. За домовленістю з братом, кошти вираховувалися за будинок також і з брата. За відсутності належних коштів, будинок в експлуатацію ввели не відразу після закінчення будівництва. У 2003 році, коли вони перестали жити разом, він дійсно забрав усі правовстановчі документи на будинок і не віддавав їх позивачці тому що та хотіла будинок розібрати. Ніяких домовленостей з нею щодо будинку він не мав. Після 2003 року лише один рік вона використовувала будинок для зберігання зерна.

Суд, вислухавши покази сторін, представників сторін, дослідивши матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження та оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, зясувавши обставини справи, приходить до наступного.

Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Позивач та відповідач є громадянами України, що встановлено у судовому засіданні при вивченні їх паспортів.

Між позивачем ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище Мельниченко) та відповідачем ОСОБА_2, 03.09. 1994 року було зареєстровано шлюб, що вбачається з фотокопії свідоцтва про шлюб (повторне) Серії 1-ВЛ №156331(а.с.8).

Від шлюбу - 01.10.1997 року у них народилася дочка ОСОБА_5, що підтверджено фотокопією свідоцтва про народження 1-ВЛ №007535(а.с.9).

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 23.09. 2011(справа 2003/2-204/2011) шлюб було розірвано, що вбачається із фотокопії цього рішення(а.с.10).

Фотокопією довідки №52 від 19.09.2018 Близнюківського малого підприємства технічної інвентаризації посвідчується наступне. Цим підприємством заведена інвентаризаційна справа та станом на 30.08. 2016 виготовлений технічний паспорт. Вартість будинку та інших споруд на цю дату становить 513696 грн. За даними архівних реєстраційних матеріалів станом на 21.12. 2012 право власності не було зареєстроване. Прийнято до уваги, що право власності на будинок 03.03. 2018 було зареєстроване за ОСОБА_2 (а.с.13).

ОСОБА_6 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №135476665 (надалі ОСОБА_6 з державного реєстру) вбачаються наступне. Відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно: обєкт нерухомого майна житловий будинок за адресою Харківська область, Близнюківський район, с. Милівка, вул. Нижня, 30 а. Форма власності приватна, розмір часток -1. Власник ОСОБА_2. Підстава виникнення права власності акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом обєкта до експлуатації, виданий 02.01. 2001 та інше (а.с.11,12).

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 4 Перехідних та Прикінцевих положень Цивільного кодексу України передбачено, що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Частиною другою статті 112 ЦК України (1963 року) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Згідно із ч.1 ст. 17 ст. 16 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними(ч.1 ст. 17). Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України(ст.16) Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Судом встановлено, що спірне майно придбано подружжям у 2001 році, тобто до 2004 року, отже до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22, 28, 29 КпШС України на які посилається позивач та з чим погоджується суд.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз'яснено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами КпШС України. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Як встановлено судом шлюб між сторонами розірвано у 2011 році.

Згідно із частиною 3 статті 368 ЦК України та частиною 1 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Таким чином суд вважає доведеним, що спірне домоволодіння було спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Так сторони не заперечували, що на час будівництва та прийняття спірного будинку в експлуатацію (2001рік) вони проживали разом, вели спільне господарство, кожен працював, виховували та утримували неповнолітню дитину.

Відповідач не надав доказів, що кошти за будинок підприємством вираховувалися лише із його заробітної плати та заробітної плати його брата.

Сторони не заперечували ту обставину, що після з 2001 року будь-які роботи по утриманню будинку та господарських споруд (ремонт тощо), не проводилися.

Відповідно до вимог статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Частинами 2,3 статті 29 КпШС України передбачено, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Частиною 4 статті 65 СК України визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Частиною 1 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень частини 1 статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини 2 статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

В абзаці 3 пункту 15 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12. 2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) ( 2947-14 ) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Суд враховує, що відповідач просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог позивача.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в частині другій статті 72 СК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17 та постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 705/6597/13-ц.

Так позивачка у позовній заяві та у суді вказала на те, що шлюбно-сімейні стосунки між нею та відповідачем були припинені у 2003 році. У цьому ж році вона добровільно переїхала жити в інший належний їй на праві власності будинок де проживає і на цей час. Тоді ж у неї виник намір оформити право власності на ? частину будинку на себе. З цього приводу вона консультувалася у адвоката але належні дії не вчинила за браком коштів. Іншою перешкодою стало те, що відповідач забрав усі документи на будинок і таким чином позбавив її права зареєструвати право власності на свою частину.

Відповідач цю обставину не заперечував та підтвердив, що він дійсно перешкоджав таким чином цим діям, оскільки позивачка мала намір продати будинок на злом. Позивачка також цю обставину не заперечувала. Позивачка не довела і не доводила те, що нею вживалися якійсь дії з метою примусити відповідача надати їй необхідні документи тощо, а також те, що вона необхідні документи намагалася отримати будь-яким іншим чином. Наприклад отримати копії в належних державних чи інших органах тощо. Крім того приймається до уваги і те, що позивачка сама вказала, що була добре обізнана з процедурами набуття права власності на будинок оскільки саме вона в сімї цим і займалася зокрема оформляла на будинок необхідні документи.

Отже про порушення свого права оформити власність на свою частину будинку позивачка довідалася ще у 2003 році та жодних юридично-значимих дій не вчиняла до 2018 року. Відсутність коштів на оплату витрат для оформлення права власності, на що посилається позивачка, суд до уваги також не бере за відсутності щодо цього будь-яких доказів.

Цих висновків не спростовує і посилання позивачки на те, що вона один рік, з чим погодився відповідач, використовувала будинок для зберігання зерна, вона та дочка продовжують бути там зареєстрованими, оскільки ці обставини самі по собі не свідчать про поважність пропуску строку позовної давності.

Також позивачкою не доведено, що відповідач обіцяв подарувати спірний будинок дочці на її 16-ти річчя, а потім , на 18-ти річчя. Відповідач цю обставину заперечує. Крім того їх дочці ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено її свідоцтвом про народження, 18 років виповнилося 01.10. 2015. З позовом до суду позивачка звернулася 22.10. 2018, тобто з пропуском трирічного терміну позовної давності і за цих обставин.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх їх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України позивачкою належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами вимоги позову не доведені, а тому у задоволенні позову і слід відмовити.

При поданні позову судовий збір позивачем сплачений повністю. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України підстав для стягнення суми сплаченого судового збору з відповідача на користь позивача не вбачається оскільки у задоволенні позову відмовлено.

Керуючись ст. 58 Конституції України, ст.ст. 265, 319,321,366,325 ЦК України, ст.ст. 22,28,29, КпШС України, ст.ст. 60,65,70,71,72 СК України, ст.ст. 16,17 ЗУ «Про власність», ст.ст. 4,5,10,12,13,19,23,34,141,175,211,229,235, ч.1 ст. 247, ст. ст. 258, 259, 265, 268, 354,355ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Апеляційна скарга подається до Харківського апеляційного суду через Близнюківський районний суд Харківської області.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи.

Позивач: ОСОБА_1, НОМЕР_1, зареєстрована за адресою - 64844, вул. Нижня б.30-а, с.Милівка Близнюківського району Харківської області, фактично мешкає в цьому населеному пункті по вул. Миру б.10.

Представник позивача: ОСОБА_3, НОМЕР_2, зареєстрована за адресою - 64844, вул. Нижня б.30-а, с.Милівка Близнюківського району Харківської області.

Відповідач: ОСОБА_2, НОМЕР_3, зареєстрований за адресою - 64844, вул. Нижня б.30-а, с. Милівка Близнюківського району Харківської області, фактично мешкає за адресою - вул. Тернівська б.7, с.Уплатне Близнюківського району Харківської області.

Представник відповідача: ОСОБА_7, смт. Близнюки, вул. Свободи,30.

Повне судове рішення складено 27.12. 2018.

Суддя О.І. Мороз