Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 183/1242/13-ц

провадження № 61-14048св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 06 червня 2016 року у складі судді Березюк В. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Лаченкова О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 08 червня 1996 року вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі подружжям придбані транспортні засоби, а саме: автомобіль марки ВАЗ-21074, номерний знак

НОМЕР_2, двигун - НОМЕР_3, кузов - НОМЕР_4, 1996 року випуску, та автомобіль «Daewoo Lanos» TF69Y, номерний знак НОМЕР_1, двигун - НОМЕР_5, кузов - НОМЕР_6, 2005 року випуску, які зареєстровані у Новомосковському ВРЕР УДАІ УМВС України на ім'я ОСОБА_4

Зазначає, що сімейне життя з відповідачем не склалося, спільного майбутнього у них не має, оскільки відповідач вже проживає з іншою жінкою. У зв'язку з цими обставинами виникла необхідність у розподілі спільного майна, однак згоди щодо користування і розпорядження спільно нажитим майном ними не досягнуто, що змушує її звернутися для захисту своїх порушених і невизнаних прав до суду.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 просила визнати автомобіль ВАЗ-21074, номерний знак НОМЕР_2, 1996 року випуску, та автомобіль «Daewoo Lanos» TF69Y, номерний знак НОМЕР_1, 2005 року випуску, спільною сумісної власністю подружжя;

- поділити спільно набуте майно, придбане за час шлюбу, виділивши ОСОБА_3 автомобіль «Daewoo Lanos» TF69Y, номерний знак НОМЕР_1, 2005 року випуску, який зареєстровано у Новомосковському ВРЕР УДАІ УМВС України;

- поділити спільно набуте майно, придбане за час шлюбу, виділивши ОСОБА_4 автомобіль ВАЗ-21074, номерний знак НОМЕР_2, 1996 року випуску;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на автомобіль «Daewoo Lanos» TF69Y, номерний знак НОМЕР_1, 2005 року випуску;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію за надлишок в частці майна у розмірі 15 074,69 грн, витрати, пов'язані зі зверненням до суду, а саме: судового збору у розмірі 229,40 грн, 114,70 грн (забезпечення позову), витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн та витрати на проведення судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 1 416,96 грн.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя з тих самих підстав.

Вказував, що автомобіль ВАЗ-21074, номерний знак НОМЕР_2, вони продали разом з ОСОБА_3 і грошові кошти від його продажу витратили спільно на свої потреби.

Посилаючись на те, що, окрім автомобілів, за час подружнього життя ними придбано рухоме майно, просив виділити йому автомобіль «Daewoo Lanos» TF69Y, номерний знак НОМЕР_1, а ОСОБА_3 виділити наступне майно: м'яка частина меблів (диван, два крісла) - 6 000,00 грн; журнальний стіл - 500,00 грн; телевізор «Самсунг», діагональ 72 см, - 35 000,00 грн; DVD-програвач «Самсунг» - 500,00 грн; тумбу під телевізор - 500,00 грн; коври 2,5 х 3м (4 шт.) - 3 200,00 грн; кухонну стінку 4,5 м - 4 000,00 грн; холодильник «Снайге» (двокамерний) - 4 500,00 грн.; газову плиту - 5 500,00 грн; мийку - 400,00 грн; кухонний стіл та стільці (4 шт.) - 1 200,00 грн; пилосос «Самсунг» - 800 грн; електричну соковижималку - 1 500,00 грн; золоті вироби (2 обручки, 1 печатка, 1 пара сережок, 1 каблучка з камінцем) - 12 000,00 грн; електричну газонокосарку - 800,00 грн; газовий котел - 5 000,00 грн; бичка 300 кг - 6 000,00 грн; зерно (ячмінь 1,5 т, кукурудза 1,5 т, насіння 100 кг) - 7 900,00 грн; ванну з кранами - 1 800,00 грн; туалетний стіл з дзеркалом -

1 600,00 грн; люстри (2 шт.) - 1 000,00 грн; міжкімнатні двері - 2 400,00 грн; вішак для одягу - 500,00 грн; карниз - 225,00 грн; стіл пластиковий - 300,00 грн; чайний сервіз - 500,00 грн; виделки (12 шт.) - 72,00 грн; ложки столові (12 шт.) - 72,00 грн; ложки чайні (12 шт.) - 72,00 грн; миски емальовані (6 шт.) - 600,00 грн; каструлю з нержавіючої сталі - 200,00 грн; миску емальовану на 12 л - 180,00 грн; возик господарчий - 500,00 грн; каструлі емальовані (3 шт.) - 600,00 грн; каструлі алюмінієві на 10 л (2 шт.) - 360,00 грн; форми для хліба чавунні (5 шт.) - 100,00 грн; покриття для підлоги (2х4 м; 2х1,5 м; 2х1,5 м) - 300,00 грн; ящики пластикові під картоплю (10 шт. х 30 грн, 8 шт х 50 грн) - 400,00 грн; унітаз - 900,00 грн, усього на суму 72 984,00 грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 06 червня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано автомобіль ВАЗ-21074, номерний знак НОМЕР_2, 1996 року випуску, та автомобіль «Daewoo Lanos» TF69Y, номерний знак НОМЕР_1, 2005 року випуску, спільною сумісної власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частини автомобіля «Daewoo Lanos» TF69Y, номерний знак НОМЕР_1, 2005 року випуску, який зареєстровано у Новомосковському ВРЕР УДАІ УМВС України;

визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частини автомобіля «Daewoo Lanos» TF69Y, номерний знак НОМЕР_1, 2005 року випуску, який було зареєстровано у Новомосковському ВРЕР УДАІ УМВС України;

визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частини автомобіля ВАЗ-21074, номерний знак НОМЕР_2, 1996 року випуску;

визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частини автомобіля ВАЗ-21074, номерний знак НОМЕР_2, 1996 року випуску. В решті позовних вимог

ОСОБА_3 відмовлено.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кухонний гарнітур, вартістю 5 694,00 грн та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 половину його вартості, а саме 2 847,00 грн; газову плиту вартістю 2 500,00 грн та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 половину її вартості, а саме 1 250,00 грн; телевізор «Самсунг» вартістю 1 943,00 грн та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 половину її вартості, а саме 971,50 грн; два килими розміром 2х3 м, загальною вартістю 1 260,00 грн, та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 половину їх вартості, а саме 630,00 грн; електричну соковижималку вартістю 430,00 грн та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 половину її вартості, а саме 215,00 грн; м'які меблі (диван та два крісла) вартістю 1530,00 грн та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 половину їх вартості, а саме 765,00 грн; тумбу, вартістю 580,00 грн та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 половину її вартості, а саме 290,00 грн; ванну, унітаз, туалетний столик - умивальник та дзеркало, загальною вартістю 4 600,00 грн, та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 половину їх вартості, а саме 2 300,00 грн, а всього стягнуто з ОСОБА_3 9 268,50 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що сторони мають право власності на ? частини спірних автомобілів, та взявши до уваги належні та допустимі докази придбання деякого майна та те, що ОСОБА_3 вивезла частину майна, стягнув половину його вартості на користь ОСОБА_4, відмовивши у задоволенні решти позовних вимог за недоведеністю.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 23 листопада 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити, а у зустрічному позові ОСОБА_4 відмовити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, порушуючи загальні норми процесуального законодавства, без будь-яких обґрунтувань долучив до матеріалів справи докази та на їх підставі здійснив розподіл спільного майна подружжя, при цьому не встановив вартість побутового майна на час розгляду справи та за відсутності згоди подружжя стягнув компенсацію з позивача, в той час, як у чеках вказана вартість нового майна, при тому, що це майно використовувалося у побуті більше 10 років, тому його вартість аж ніяк не може становити 18 537,00 грн. Крім того, суди не вирішили спір по суті та не врахували, що прийняте рішення не надасть жодній із сторін можливості вільно володіти та розпоряджатись своєю власністю.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 12 червня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що з 08 червня 1996 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2013 року розірвано. Від цього шлюбу у сторін дітей немає.

З інформаційної довідки Новомосковського ВРЕР від 12 лютого 2013 року вбачається, що за ОСОБА_4 зареєстровані два транспортні засоби, автомобіль ВАЗ-21074, номерний знак НОМЕР_2, 1996 року випуску, та автомобіль «Daewoo Lanos» TF69Y, номерний знак НОМЕР_1, 2005 року випуску.

У матеріалах справи міститься копія довіреності, посвідчена приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дейнегою С. І. 29 березня

2010 року за № 457, згідно з якою ОСОБА_4 уповноважує ОСОБА_7 бути його представником в органах ДАІ та інших організаціях з питань, пов'язаних з експлуатацією та ремонтом автомобіля ВАЗ 21074, номерний знак НОМЕР_2,

1996 року випуску. Ця довіреність видана строком на три роки і дійсна до 29 березня 2013 року.

Судом першої інстанції досліджені: копія висновку (акта) з експертної оцінки

від 23 травня 2013 року, згідно з яким вартість автомобіля «Daewoo Lanos» TF69Y, номерний знак НОМЕР_1, складає 6 900,00 грн, висновок Дніпропетровського НДІСЕ від 11 серпня 2014 року № 1419-14, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля «Daewoo Lanos» TF69Y, номерний знак НОМЕР_1, 2005 року випуску, складає 24 275,31 грн, висновок суб'єкта оціночної діяльності ОСОБА_8 про ринкову вартість автомобіля ВАЗ-21074, номерний знак НОМЕР_2, 1996 року випуску, станом на 21 січня 2015 року становить 2 570,00 доларів США, що еквівалентно 39 350,00 грн, висновок суб'єкта оціночної діяльності ОСОБА_8 про ринкову вартість автомобіля ВАЗ-21074, 1996 року випуску, з нормативним пробігом 186 400 км за даними Донецького інституту судових експертиз (бюлетень № 77, 2014, NS:443) складає 9 670,00 грн, та висновок Дніпропетровського НДІСЕ від 04 листопада

2015 року № 2383-15, згідно з яким ринкова вартість автомобіля ВАЗ-21074, номерний знак НОМЕР_2, складає 26 003,11 грн.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи частково первісний та зустрічний позови, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, правильно виходив із того, що сторонами у період шлюбу придбано спірне майно та не спростовано належними та допустимими доказами, що частина такого майна належить одному із подружжя, а отже, і відсутні підстави для задоволення таких вимог.

Наведені у касаційні скарзі доводи про те, що суд першої інстанції, порушуючи загальні норми процесуального законодавства, без будь-яких обґрунтувань долучив до матеріалів справи докази та на їх підставі здійснив розподіл спільного майна подружжя, при цьому не встановив вартість побутового майна на час розгляду справи та за відсутності згоди подружжя стягнув компенсацію з позивача, в той час, як в чеках вказана вартість нового майна, при тому, що це майно використовувалося у побуті більше 10 років, тому його вартість аж ніяк не може становити 18 537,00 грн, не заслуговує на увагу, оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя позивачем не спростовано, а матеріали справи не містять належних доказів того, що частина спірного майна, яке вивезла ОСОБА_3, є її особисті речі.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не вирішили спір по суті та не врахували, що прийняте рішення не надасть жодній із сторін можливості вільно володіти та розпоряджатись своєю власністю, є безпідставними, оскільки ні один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а тому суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їхній спільній частковій власності.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 06 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик