Постанова

Іменем України

11 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 375/1489/16-ц

провадження № 61-134св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Житньогірська сільська рада Рокитнянського району Київської області,

третя особа - відділ Держгеокадастру у Рокитнянському районі Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 15 червня 2017 року у складі судді Нечепоренка Л. М. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року у складі суддів: Суханової Є. М., Мельника Я. С., Мережко М. В.,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, Житньогірської сільської ради Рокитнянського району Київської області, третя особа - відділ Держгеокадастру у Рокитнянському районі Київської області, про відновлення меж земельної ділянки шляхом визнання державного акта недійсним та скасування рішень органу місцевого самоврядування.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 24 березня 2010 року. Вказана земельна ділянка відповідно до державного акта серії НОМЕР_1 від 09 вересня 2009 року раніше належала ОСОБА_7 Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, який на ній розташований.

Поряд із земельною ділянкою позивача розташований житловий будинок АДРЕСА_2, власником якого є відповідач ОСОБА_5, яка придбала вказаний будинок 06 грудня 2011 року у ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу.

Вказував, що при приватизації земельних ділянок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 попередніми власниками були порушені вимоги земельного законодавства, оскільки згідно генерального плану с. Житні Гори від 1962 року, термін дії якого продовжено рішенням селищної ради від 10 квітня 2013 року, де АДРЕСА_1, відповідно до санітарних, протипожежних норм має ширину 6 метрів. По вулиці з правого боку були встановлені електричні стовпи, які обслуговували ці будинки. Після приватизації прибудинкової території земельним відділом Рокитнянського району частина АДРЕСА_1, яка обслуговувала будинок АДРЕСА_1, відійшла на користь жителів будинку АДРЕСА_2, внаслідок чого ширина зменшилась на 3 метри на початку вулиці та на 1,5 метрів в кінці, довжина на 50 метрів. Після чого була перенесена електрична опора з краю вулиці на середину. Вказував, що такі дії призвели до того, що проїзд до будинку АДРЕСА_1 не забезпечує повноцінного заїзду сільськогосподарських машин для обробки земельної ділянки, ремонту електричного стовпа. Припинена робота розробки технічної документації газифікації будинку через відсутність коридору для проведення газового опалення.

Також зазначав, що технічна документація із землеустрою, яка була виготовлена попереднім власником земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2 - ОСОБА_8, виготовлена із порушенням норм та правил. Також, не було погоджено межі земельної ділянки із суміжними землекористувачами.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнень, просив визнати частково недійсним та скасувати технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків та ведення особистого селянського господарства щодо земельних ділянок, що належали ОСОБА_7 та ОСОБА_8, розташованих по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1; визнати частково недійсним рішення 26 сесії п'ятого скликання Житньогірської сільської ради Рокитнянського району Київської області від 23 липня 2008 року № 241 та рішення Житньогірської сільської ради Рокитнянського району Київської області від 07 квітня 2011 року; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку від 09 вересня 2009 року; визнати недійсним та скасувати матеріали технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі за вказаною адресою; усунути позивачу перешкоди у користуванні належної йому земельної ділянки шляхом зобов'язання ОСОБА_5 знести збудований паркан від точки 8 до точки 1 кадастрового плану для розширення проїзної частини дороги та зобов'язати звільнити утримуючий насип від будівельних матеріалів та перенести збудований паркан від точки 5 до точки 7 кадастрового плану земельної ділянки для встановлення ширини проїзної частини розміром 6 метрів.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 15 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при виділенні у власність ОСОБА_7 земельної ділянки не було порушено норм земельного законодавства, тому відсутні підстави для визнання недійсними та скасування технічної документації та державного акта серії НОМЕР_1, виданого на ім'я ОСОБА_7, рішення 26 сесії Житньогірської сільської ради № 241 від 23 липня 2008 року в частині затвердження матеріалів технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, що належать ОСОБА_7 Позивачем не доведено, які порушення його прав відносно володіння належною йому земельною ділянкою допущені з боку відповідача ОСОБА_5 після прийняття ним у дар вказаної земельної ділянки, оскільки власником проїзду чи заїзду до земельної ділянки позивача, розташованого між земельними ділянками ОСОБА_5 та ОСОБА_9 по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3, є територіальна громада в особі Житньогірської сільської ради.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 15 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули на те, що встановлення відповідачем паркану за житловим будинком ОСОБА_4 зверху утримуючого відкосу призведе до осипання ґрунту земельної ділянки позивача та руйнування фундаменту його житлового будинку. Порядок користування утримуючим відкосом було визначено попередніми власниками та сільською радою, що відображено в земельно-шнуровій книзі. Суди дійшли помилкового висновку про те, що відповідачем не порушено право позивача, оскільки йому не могло бути відомо, що приватизація належної йому земельної ділянки була здійснена з порушеннями. Також, суди не врахували, що при виготовленні технічної документації не було погоджено меж земельних ділянок із суміжними землекористувачами. Суди фактично позбавили позивача права на відновлення свого порушеного права на проїзд до його земельної ділянки.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_5 зазначила, що доводи позивача є необґрунтованими та не відповідають дійсності, є надуманими. Проїзд до земельної ділянки позивача був сформований кілька десятиліть тому, за життя попередніх власників земельних ділянок. Посилання позивача на те, що ОСОБА_5 встановленням паркану порушила межу, також не відповідають дійсності, оскільки новий паркан був замінений на місці колишнього паркану. Судами встановлено, що розміри та конфігурація спірних земельних ділянок не змінювалась з 50-х років минулого століття і спір виник у зв'язку з тим, що у 2016 році позивач вирішив обробляти свою земельну ділянку за допомогою широкозахватної сільськогосподарської техніки. Таким чином, ОСОБА_4 звернувся до суду з метою зміни розмірів та конфігурації земельних ділянок сусідів під свої власні потреби, а не за захистом своїх порушених прав. Межа, яка існує між земельними ділянками, визначається парканом, встановленим у 60-х-70-х роках минулого століття попередніми власниками, вказана межа відображена у кадастрових планах обох земельних ділянок.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 24 березня 2010 року. Вказана земельна ділянка відповідно до державного акта серії НОМЕР_1 від 09 вересня 2009 року на право власності на земельну ділянку, виданого Житньогірською сільською радою Рокитнянського району Київської області від 23 липня 2008 року за № 241, раніше належала ОСОБА_7 Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, який на ній розташований.

Поряд із земельною ділянкою позивача розташований житловий будинок АДРЕСА_2, власником якого є відповідач ОСОБА_5, яка придбала вказаний будинок 06 грудня 2011 року у ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу.

Між житловими будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 проходить проїзд до житлового будинку ОСОБА_4 шириною 3-3,5 метрів, який, згідно показів свідків, не змінювався з 50-х років минулого століття.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України(в редакції чинній на час розгляду справи), частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 391 ЦК України та статті 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до статті 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

Пунктами 4.1-4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція), відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Статтею 91 ЗК Українивстановлено, що власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Статтею 152 ЗК Українивизначено способи захисту прав на земельні ділянки та, зокрема, передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

За статтею 116 ЗК України, право на земельну ділянку набувається за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 3 статті 125 ЗК України, приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, таке є правом суміжного землекористувача, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Передача у власність земельної ділянки проводиться за рішенням селищної ради на підставі затвердженої технічної документації, до складу якої входить, зокрема, погодження меж земельної ділянки. Орган місцевого самоврядування у відповідності з частиною третьою статті 158 ЗК України за заявою заінтересованої особи вправі вирішити такий спір та, при наявності для цього підстав, надати дозвіл на приватизацію земельної ділянки без згоди суміжного землекористувача, що дасть можливість ліцензійній організації завершити розробку відповідної технічної документації.

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 376 від 18 травня 2010 року, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (пункт 2.1 Інструкції). Виконавцем вказаних робіт пунктом 1.3 Інструкції визначено юридичну особу, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа-підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Житньогірської сільської ради Рокитнянського району Київської області № 43 від 26 лютого 2007 року передано ОСОБА_7 у власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства площею 0,1880 га у с. Житні Гори Рокитнянського району Київської області.

Рішенням Житньогірської сільської ради Рокитнянського району Київської області № 241 від 23 липня 2008 року затверджено матеріали технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_7

Рішенням Житньогірської сільської ради Рокитнянського району Київської області від 07 квітня 2011 року передано ОСОБА_8 у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та 0,15 га для ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_2.

Згідно технічної документації щодо інвентаризації земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства ОСОБА_8 від 07 серпня 2011 року та згідно акта про встановлення на місцевості і погодження зовнішньої межі земельної ділянки, яка від точки Б до точки В межує із земельною ділянкою ОСОБА_10, від точки А до точки Б - землі загального користування (дорога), від точки В до точки Г та від точки Г до точки А - землі сільської ради, погоджено із суміжним землекористувачем ОСОБА_10 межі земельної ділянки ОСОБА_8

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для визнання недійсними та скасування технічної документації, державного акта серії НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_7, рішення 26 сесії Житньогірської сільської ради Рокитнянського району Київської області № 241 від 23 липня 2008 року в частині затвердження матеріалів технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, визнання недійсними та скасування матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі по АДРЕСА_2 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,2500 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,0581 га, належні відповідачу, оскільки порушень при приватизації земельної ділянки ОСОБА_7 та земельної ділянки ОСОБА_8 не встановлено.

Також, суди правильно виходили із відсутності підстав для задоволення позовних вимог у частині зобов'язання ОСОБА_5 вчинити дії, оскільки встановленим парканом відповідачем не порушено межі земельної ділянки позивача та його право власності на земельну ділянку.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українине належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення, - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 15 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С.Ю.Мартєв