Постанова

Іменем України

02 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 752/14563/15-ц

провадження № 61-21148св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2017 року у складі суддів: Пікуль А. А., Невідомої Т. О., Соколової В. В.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 02 серпня 2007 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 50 тис. доларів США на строк до 02 серпня 2017 року зі сплатою 12,5 % річних. На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором цього ж дня між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, а ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях та набуває право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Посилаючись на те, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 419 941 грн 12 коп., із яких тіло кредиту - 401 619 грн 72 коп., проценти - 18 321 грн 40 коп., позивач просив у рахунок погашення вказаного боргу звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності на нього ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що представником позивача не було визначено, за якою вартістю ПАТ &q?ив;Дельта Банк&q?зн; буде набувати право власності на іпотечне майно. Крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази в підтвердження набуття позивачем права вимоги до відповідача, а саме додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги, а також актів прийому-передач договорів, що в свою чергу унеможливлює встановлення судом розміру невиконаного грошового зобов'язання за яким передається право вимоги. Наявна в матеріалах справи копія витягу з додатку № 1 не завірена належним чином.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2017 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове про відмову у позові з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що іпотечним договором визначено, що задоволення вимог іпотекодержателя шляхом отримання права власності на предмет іпотеки є одним із позасудових способів врегулювання спору і здійснюється на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного шляхом здійснення застереження, викладеного в підпункті 12.3.1 пункту 12.3 іпотечного договору. Згідно положень Закону України «Про іпотеку» та правових позицій Верховного Суду України щодо застосування цього Закону передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов банку у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що норми Закону України «Про іпотеку» та умови іпотечного договору не виключають можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечне майно. Установивши, що боржник не виконував умови кредитного договору, кредит не погасив, внаслідок чого утворилась заборгованість, а умовами іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, банк має право на визнання права власності на предмет іпотеки. Судом не було враховано правових позицій викладених у постановах Верховного Суду України у справах № 6-1219цс16, № 6-1243цс16, № 6-1388цс16. Незважаючи на можливість позасудового вирішення питання про передачу іпотекодержателю у власність предмета іпотеки у рахунок погашення забезпечених іпотекою його майнових вимог стаття 36 Закону України «Про іпотеку» не виключає і можливості прийняття судом рішення про визнання за ним права власності на предмет іпотеки. Право власності на предмет іпотеки не може переходити до іпотекодержателя на підставі застереження у договорі іпотеки, у цьому разі відсутні підстави і для реєстрації права власності на предмет іпотеки, тому задоволення вимог шляхом набуття предмета іпотеки у власність повинно відбуватися виключно на підставі рішення суду.

15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що 02 серпня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 50 тис. доларів США на строк до 02 серпня 2017 року зі сплатою 12,5 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, 02 серпня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, а ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях та набуває право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

За змістом пункту 12.3 іпотечного договору згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в підпунктах 12.3.1 та 12.3.2 цього пункту Договору.

Згідно з підпунктом 12.3.1 іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України &q?и ;Про іпотеку&qu В; у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, що спростовує доводи касаційної скарги в цій частині.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 викладено висновок про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 про те, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем, колегія суддів дійшла висновку щодо необґрунтованості доводів касаційної скарги та залишення рішення апеляційного суду у справі без змін за статтею 401 ЦПК України.

При цьому позивач не позбавлений згідно зі статтями 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А.О.Лесько

С.Ю. Мартєв