Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 344/5808/14-ц

провадження № 61-1145св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - мистецьке об'єднання «Елегія»,

третя особа - Івано-Франківська обласна рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 березня 2016 року в складі судді Островського Л. Є. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2016 рокув складі колегії суддів: Ковалюка Я. Ю., Горблянського Я. Д., Фединяка В. Д.,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2014 року ОСОБА_2звернулася до суду з позовом до мистецького об'єднання «Елегія» (далі - МО «Елегія»), третя особа - Івано-Франківська обласна рада, про скасування наказу, нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки середньомісячної заробітної плати по день фактичного розрахунку, індексацію заробітної плати в межах прожиткового мінімуму та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що наказом від 04 вересня 2008 року № 7 її було звільнено з роботи в МО «Елегія», у зв'язку з введенням процедури ліквідації. Оскільки ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області 20 вересня 2012 року, яка набрала законної сили провадження у справі № Б-21/282 про банкрутство МО «Елегія» припинено, то і наказ про звільнення підлягає скасуванню. Крім цього, вказує на те, що відповідачем з грудня 2006 року не виплачувалася зарплата, бюджетне фінансування обласною радою було припинене з грудня 2006 року.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просила суд: скасувати наказ

від 04 вересня 2008 року № 7 про її звільнення, зобов'язати відповідача виплатити заборгованість по заробітній платі з 01 грудня 2006 року в розмірі

107 184 грн, середній заробіток за час затримки у виплаті заробітної плати, зобов'язати провести індексацію заробітної плати у межах прожиткового мінімуму з моменту невиплат по даний час, стягнути моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 31 березня 2016 року, залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2016 року, в задоволенні позову

ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що позивач пропустила строк звернення до суду з позовом про скасування наказу про її звільнення й останньою не доведено факт наявності заборгованості із заробітної плати та непроведення остаточного розрахунку при звільненні. Крім того, фінансова підтримка діяльності об'єднання з 2007 року була припинена й оскільки самостійної діяльності об'єднання не проводило, фінансування з інших джерел не отримувала, тому вина відповідача у затримці виплати заробітної плати відсутня, й позивачем не доведено, що внаслідок звільнення її з роботи за сумісництвом вона зазнала моральних страждань.

У листопаді 2016 рокуОСОБА_2подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності за статтею117 КЗпП України. Крім того, заявник посилається на аналогічну касаційну скаргу яку ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ частково задоволено та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У березні 2017 року Івано-Франківська обласна радаподала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою та другою статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_2 з 01 квітня 2005 року працювала у МО «Елегія» на посаді артиста симфонічного оркестру.

Наказом МО «Елегія» від 04 вересня 2008 року № 7 ОСОБА_2 та інших працівників звільнено відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2012 року МО «Елегія» ліквідовано, вимоги кредиторів не задоволені за недостатністю майна.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30 квітня 2013 року ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2012 року скасовано, провадження у справі про банкрутство МО «Елегія» припинено.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Звільнення позивача внаслідок введення ліквідації МО «Елегія» проведене з порушенням вимог трудового законодавства, проте виходячи з того, що позивач пропустив строк на звернення до суду із заявою про визнання звільнення незаконним і не просив поновити пропущений ним строк, суди дійшли правильного висновку про те, що позовні вимоги в частині скасування наказу про звільнення не підлягають задоволенню у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Правильними є висновки судів про відмову в задоволенні позову в частині індексації заробітної плати в межах прожиткового мінімуму виходячи з наступного.

Згідно з частиною шостою статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» визначено, що у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

За змістом статей 1, 2, 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру.

Статтею 10 цього Закону передбачено, що індексація доходів працюючого населення проводиться за основним місцем роботи.

Згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати.

Доходи від роботи за сумісництвом, на умовах погодинної оплати поза основним місцем роботи індексуються в розмірі, що з урахуванням оплати праці за основним місцем роботи не перевищує прожиткового мінімуму для працездатної особи.

Згідно з Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, особі яка працює за сумісництвом, видається на її вимогу довідка з основного місця роботи про розмір доходу, що підлягає індексації та проіндексованого доходу.

На підставі цієї довідки провадиться індексація доходів від роботи за сумісництвом у межах суми, що не перевищує прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, з урахуванням отриманої заробітної плати за основним місцем роботи.

Ураховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження розміру заробітної плати за основним місцем роботи, яка підлягала індексації, а також відповідні підстави такого нарахування, оскільки позивач працювала за сумісництвом, а також те, що рішенням з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість із заробітної плати, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині зобов'язання відповідача провести індексацію нарахованої та невиплаченої заробітної плати.

Разом з тим, згідно з довідкою МО «Елегія», виданої ОСОБА_2, за період з грудня 2006 року по грудень 2007 року заборгованість із заробітної плати становила 2200 грн без урахування обов'язкових зборів та платежів, сума до виплати 1 840,28 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 лютого 2009 року стягнуто з відповідача на її користь 2200 грн заборгованості із заробітної плати та 454,38 грн компенсації за час затримки її виплати.

Рішення суду не виконано.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною першою статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Нарахування та виплата середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні здійснюється на підставі статті 117 КЗпП України.

За положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 21 листопада 2011 року в справі № 6-60 цс11, від 03 липня 2013 року в справі № 6- 64 цс13, від 21 січня 2015 року в справі № 6-195 цс 14.

Виходячи з того, що статтею 117 КЗпП України встановлено обов'язок відповідача виплатити позивачу в разі затримки розрахунку при звільненні його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а статтею 237-1 цього Кодексу - відшкодувати моральну шкоду, завдану порушенням законних прав працівника, касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, ухвала апеляційного суду Івано-Франківської області в частині відмови в задоволенні його позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди - скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції у відповідності до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 31 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до мистецького об'єднання «Елегія» про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та про відшкодування моральної шкоди скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У іншій частині рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В. М.Коротун

В. П.Курило