ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1104/18 Справа № 208/3944/16 Суддя у 1-й інстанції - Івсенко Т.П. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_1, Кам'янська міська рада, орган опіки та піклування адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради, орган опіки та піклування адміністрації Південного району Кам'янської міської ради, Міністерство соціальної політики України про усунення перешкод у спілкуванні з онукою та у її вихованні-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року позивачка ОСОБА_2 звернулася із даним позовом, який уточнив під час судового розгляду просила: усунути їй, як бабусі перешкоди у спілкуванні з онукою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зі сторони ОСОБА_3; встановити графік зустрічей з онукою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою АДРЕСА_1, який би відповідав інтересам дитини (а.с. 143-145).

З боку відповідача ОСОБА_3 подано заперечення на позов (а.с. 102-104), згідно до яких відповідач не оспорюючи право позивачки, як бабусі, на спілкування з онукою - його донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 спілкуватися з нею, але кожну неділю з 10.00 години до 15.00 години в присутності представника Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради в межах міста Кам'янське.

Під час судового розгляду, позивачка та представник позивачки підтримали позовні вимоги, зазначивши, що між сторонами не можливо було і в досудовому порядку та шляхом мирового врегулювання під час судового розгляду вирішити питання спілкування бабусі з онукою, а тому є необхідним з врахуванням інтересів дитини та її зайнятості, вирішити цей спір у судовому порядку.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року позов задоволено частково та ухвалено визначити способи участі ОСОБА_2, як бабусі, у спілкуванні із онукою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом встановлення їх зустрічей із дитиною кожну неділю в період з 10.00 години до 18.00 години, в частині участі та присутності під час цих зустрічей батька дитини - ОСОБА_3, визначення місця зустрічі - за погодженням сторін; вказані зустрічі між бабою ОСОБА_2 та онукою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 повинні відбуватися без примусу дитини до таких зустрічей, за погодженням між батьком дитини - ОСОБА_3 та бабою ОСОБА_2, із обов'язковим врахуванням часу пов'язаного із навчанням та/або відвідуванням дошкільного, шкільного закладу дитиною, з урахуванням зайнятості дитини в визначений день, її самопочуттям, та бажанням самої дитини, вирішено питання стосовно судових витрат; в задоволенні позову в іншій частині - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що з врахуванням позиції сторін, інтересів малолітньої дитини, характеризуючих даних на позивача, наявність матеріальних підстав для забезпечення достатнього рівня життя під час спілкування з нею онуки, суд прийшов до висновку про відсутність підстав під час спілкуванні онуки з бабусею представників Служби у справах дітей або органу опіки та піклування, так як позивачка має житло, постійне місце роботи, стабільний дохід, також судом враховується що позивачка має медичну освіту, що забезпечить належне безпечне з медичної точки зору спілкування її з онукою, саме ставлення позивачки до дитини, до її інтересів, відсутність підтвердження будь-яких негативних впливів з боку позивачки на онуку чи вчинення позивачкою будь-яких дій що б суперечили інтересам дитини, а тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню, з врахуванням встановлення відсутності між позивачкою та онукою постійного контакту та довірливих стосунків, що потребує участі для налагодження цих відносин.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду змінити, щляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду обставини, а саме: "В період з 2010 року мати дитини - ОСОБА_1 залишаючи дитину на батька - ОСОБА_3, виїжджала на роботу за кордон, де і перебуває на даний час", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріалами справи не встановлено, що ОСОБА_3 з 2010 року перебувала за кордом, а отже в цій частині рішення суду підлягає зміні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є бабусею ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 149), батьками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_1, яка приходиться позивачці рідною донькою.

Як встановлено під час судового розгляду, постійним місцем проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 є місце проживання батько дитини - ОСОБА_3, який безпосередньо займається вихованням та забезпеченням життєвих потреб дитини.

Внаслідок погіршення стосунків між батьками дитини, також погіршилися стосунки між позивачкою ОСОБА_2, та відповідачем ОСОБА_3, внаслідок чого сторони не змогли самостійно прийти в досудовому порядку для вирішення питання спілкування бабусі з онукою.

Судом встановлено, що позивач має бажання брати активну участь у вихованні онуки, спілкуватися, допомагати матеріально, судом не встановлено наявність негативного впливу позивача на виховання онуки.

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що з врахуванням позиції сторін, інтересів малолітньої дитини, характеризуючих даних на позивача, наявність матеріальних підстав для забезпечення достатнього рівня життя під час спілкування з нею онуки, суд прийшов до висновку про відсутність підстав під час спілкуванні онуки з бабусею представників Служби у справах дітей або органу опіки та піклування, так як позивачка має житло, постійне місце роботи, стабільний дохід, також судом враховується що позивачка має медичну освіту, що забезпечить належне безпечне з медичної точки зору спілкування її з онукою, саме ставлення позивачки до дитини, до її інтересів, відсутність підтвердження будь-яких негативних впливів з боку позивачки на онуку чи вчинення позивачкою будь-яких дій що б суперечили інтересам дитини, а тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню, з врахуванням встановлення відсутності між позивачкою та онукою постійного контакту та довірливих стосунків, що потребує участі для налагодження цих відносин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно до вимог ч. 1 ст.257 СК України, баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні.

Ч. 2 ст. 257 СК України визначено, що батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків.

Ч. 3 ст. 257 СК України передбачено, що якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Як встановлено згідно до ст.. 19 СК України, органами опіки та піклування не надано суду висновків (а.с. 116), але це не є перешкодою для встановлення фактичних обставин, в тому числі прийнятті судового рішення в розумінні с. 6 ст. 19 СК України.

Положенням ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) передбачено: «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини», а також положення ч.8 ст.7 Сімейного Кодексу України містить: «Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини».

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції досить в повному обсязі дослідив обставини справи та прийшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, а тому в цій частині рішення суду законним і обгрунтованим, у зв'язку з чим підлягає залишенню без змін.

Проте, колегія суддів не може погодитись з посиланням суду першої інстанції в мотивувальній частині рішення на обставину, що в період з 2010 року мати дитини - ОСОБА_1 залишаючи дитину на батька - ОСОБА_3, виїжджала на роботу за кордон, де і перебуває на даний час, з огляду на наступне.

Так, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження обставини, що мати дитини ОСОБА_1 виїжджала на роботу за кордон, де і перебуває на даний час.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки матеріалами не підтверджено обставину виїзду відповідачки за кордон, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду змінити виключивши 10 абзац мотивувальної частини рішення (т. 1 а.с.183), а саме: "В період з 2010 року мати дитини - ОСОБА_1 залишаючи дитину на батька - ОСОБА_3, виїжджала на роботу за кордон, де і перебуває на даний час".

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року - змінити виключивши 10 абзац мотивувальної частини рішення (т. 1 а.с.183), а саме: "В період з 2010 року мати дитини - ОСОБА_1 залишаючи дитину на батька - ОСОБА_3, виїжджала на роботу за кордон, де і перебуває на даний час".

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко