Справа № 152/582/18
Провадження № 22-ц/772/1940/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Славінська Н. Л.
Доповідач:Медяний В. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 рокуСправа № 152/582/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Матківської М.В.,

з участю секретаря судового засідання Сніжко О.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 17 липня 2018 року, ухвалене у приміщенні Шаргородського районного суду Вінницької області о 16:40 (головуючий суддя Славінська Н. Л.), повне судове рішення складено 20 липня 2018 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів,

встановив:

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання дружини, просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь аліменти на своє утримання в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно з часу звернення її до суду і до досягнення дитиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 року а також судові витрати.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 вказувала, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач також зазначила, що із грудня 2017 року сторони припинили спільно проживати. Діти проживають із позивачем та перебувають на її утриманні, відповідач належної участі в утриманні та вихованні дітей не приймав, в зв'язку із чим ОСОБА_3 зверталася до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання дітей.

Як стверджує ОСОБА_3, відповідач є працездатний, працює у Російській Федерації, де отримує значні доходи, тому, на її думку, має можливість сплачувати кошти на її утримання, оскільки позивач потребує матеріальної допомоги та має право на утримання від відповідача до досягнення дитиною трирічного віку. З огляду на викладене позивач просила стягнути на її користь аліменти на її утримання в сумі 2000 грн. щомісячно до досягнення сином ОСОБА_7 трьох років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_5 року та судові витрати.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 17 липня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі в розмірі по 1777 грн. щомісячно, починаючи з 23.04.2018 року і до досягнення дитиною ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3, трирічного віку, тобто до 28.12.2019 року.

Також судом вирішено питання про судові витрати, стягнуто з відповідача ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір.

Судове рішення мотивовано тим, що відповідно до ч. 1 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, відповідач фізично здоровий, працює, отримує дохід та не позбавлений можливості надавати допомогу позивачеві, яка потребує матеріальної допомоги, оскільки її дохід не забезпечує їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції змінити в частині визначення розміру стягнутих аліментів та стягувати з нього на користь позивача аліменти на її утримання в розмірі по 500 грн. щомісячно, починаючи з 23 квітня 2018 року і до досягнення дитиною ОСОБА_5 трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 року, а також стягнути з позивача на його користь понесені ним витрати (судовий збір) за подання апеляційної скарги. Посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що визначений рішенням суду першої інстанції розмір аліментів з урахуванням аліментів, які відповідач сплачує на утримання дітей, є непосильним для нього і створює істотний дисбаланс у їх відносинах на користь позивача, тому вважає, що посильним для нього є розмір аліментів на утримання дружини, який становить 500 грн. щомісячно.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, зазначає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на її утримання у визначеному судом розмірі, а загальна сума коштів, які підлягає стягненню з відповідача з урахуванням аліментів на утримання дітей, не перевищуватиме половини заробітку відповідача, зазначеного в довідках.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Позивач ОСОБА_3 та її представник - адвокат ОСОБА_9 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Статтею 351 ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІІІ«Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, а тому Апеляційний суд Вінницької області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Вінницького апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам повністю відповідає, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, висновки суду, викладені у рішенні відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до вимог статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, згідно вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статей 12, 76, 79, 81 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції вірно встановив виходив з того, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. Сторони припинили спільно проживати, діти проживають з матір'ю та знаходяться на її утриманні, що підтверджується довідками виконавчого комітету Пеньківської сільської ради від 17.01.2018 року за № №72, 73 (а.с.9-10).

Судовим наказом Шаргородського районного суду Вінницької області від 23 січня 2018 року у справі №152/102/18, з відповідача ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі однієї третини заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви і до 18.10.2026 року, а з 18.10.2026 року - в розмірі однієї чверті всіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на утримання сина ОСОБА_5 та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку (а.с.22-23).

Станом на 03.05.2018 року наявна заборгованість по сплаті аліментів на утримання дітей по виконавчому провадженню № 55884651 за період з 22.01.2018 року по 01.05.2018 року в сумі 748,16 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.24).

Відповідач, проживаючи окремо, добровільно коштів на утримання дружини не надає, що не заперечується відповідачем а також його представником.

Також, судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_4 проживає з батьками ОСОБА_10 та ОСОБА_10 за адресою - АДРЕСА_1, в якій має право власності на 1/3 частину квартири, що вбачається із акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї Пеньківською сільською радою 02.05.2018 року за №444 (а.с.25) та довідки виконкому Пеньківської сільської ради від 27.06.2018 року за №901 (а.с.58).

Вирішуючи справу, суду першої інстанції дійшов висновку про наявність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу дружині, оскільки як встановлено районним судом, відповідач ОСОБА_4 працює електромонтером-лінійником (поштова адреса ТОВ - Московська область Російської Федерації, м. Митищі, вул. Віри Волошиної, буд.20, а/с №513), що підтверджується трудовою книжкою останнього серії НОМЕР_1, виданою 01.04.2008 року (а.с.60-69) та довідкою генерального директора ТОВ від 13.07.2018 року за №81 (а.с.82). Із зазначеної довідки вбачається, що за період з листопада 2017 року по травень 2018 року відповідач отримав в ТОВ «СтройЕнергоМонтаж» заробітну плату в сумі 145738 російських рублів, тобто приблизно 20819 російських рублів за кожен місяць (а.с.82), що, відповідно до офіційного курсу НБУ, розміщеному на офіційному веб-порталі НБУ, становить 8328 грн. З огляду на викладене апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду.

Так само правильним суд апеляційної інстанції вважає висновок суду першої інстанції про те, що позивач потребує від відповідача такої матеріальної допомоги, з огляду на те, що вона перебувала у відпустці по догляду з дитиною до досягнення нею трирічного віку, і хоча і почала працювати на посаді менеджера ТОВ «Вектор Ойл», проте отримані доходи витрачає на забезпечення інтересів дітей, їх гармонійний розвиток, в той час як на своє утримання власних коштів не вистачає.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Відповідно до ч. 4 цієї статті право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Частиною 1 ст. 80 СК України встановлено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

З аналізу вищенаведених норм слідує, що умовою отримання аліментів дружиною, з якою проживає дитина, є спроможність чоловіка надавати матеріальну допомогу.

Неможливість надання матеріальної допомоги дружині з боку чоловіка повинна мати абсолютний, об'єктивний характер.

В матеріалах справи наявні докази, що відповідач має постійну роботу та регулярний дохід у вигляді заробітної плати, що приблизно складає трохи більше 8000 грн.

Апеляційний суд вважає, що визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, які підлягають стягненню з відповідача, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ним не надано належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження неможливості сплати ним аліментів в розмірі більшому ніж 500 грн.

Слід звернути увагу, що законодавством не встановлено максимального розміру аліментів, які можуть бути стягнуті судом на утримання дружини. Метою надання такого утримання є те, щоб одержувач аліментів, в даному випадку дружина, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і є в певній мірі обмеженою у реалізації своїх можливостей щодо матеріального забезпечення себе самостійно, перестала бути такою, що потребує матеріальної допомоги. Тому, враховуючи це, суд у першу чергу має виходити із прожиткового мінімуму, встановленого законодавством, як гарантії особи на достатній життєвий рівень.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 1 липня 2018 року встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 липня - 1777 гривень.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача щодо того, що судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів не враховано його витрати на оформлення патенту на трудову діяльність, сплату обов'язкових платежів а також на проїзд з дому до місця роботи та в зворотному напрямку з формальних підстав та звертає увагу на те, що відповідно до ст.ст. 81, 83 ЦПК України надання доказів є процесуальним обов'язком і за відсутності поважних причин його не виконання, позивач позбавляється права надавати такі докази до суду апеляційної інстанції.

Копії квитанцій, подані скаржником до апеляційного суду не можуть бути взяті до уваги, оскільки вказані докази не були подані відповідачем до суду у встановлений законом строк, а причини неможливості їх подання у визначений строк, визнані судом першої інстанції неповажними, про що Шаргородським районним судом Вінницької області постановлена відповідна ухвала від 17 липня 2018 року.

Таким чином, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку про спроможність відповідача сплачувати аліменти на утримання дружини в розмірі мінімальної соціальної гарантії, встановленої державою, що становить 1777 грн., частково задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_3 та зазначив, що такий розмір аліментів із врахуванням виплат відповідача на утримання дітей за судовим наказом Шаргородського районного суду в підсумку не перевищуватиме половину його заробітку, тому не зашкодить інтересам та матеріальному становищу ОСОБА_4, а також є розумним, справедливим та зваженим.

Таким чином, судом першої інстанції дотримано вимоги ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», якою визначено, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами.

У матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження наявності у відповідача будь-яких інших обставин, що унеможливлюють сплату ним аліментів у визначеному розмірі. Усі зазначені сторонами обставини та надані ними докази належним чином оцінені судом першої інстанції.

Таким чином, встановивши вказані фактичні обставини справи, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та проаналізувавши означені вище норми права, які регулюють виниклі правовідносини сторін, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що саме такий розмір аліментів є обґрунтованим та законним і відповідатиме принципу можливості сплати платником.

За вказаних обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону, а тому передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для його зміни чи скасування, не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, колегія суддів роз'яснює, що відповідно до ч. 3 ст. 80 СК України розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану.

Керуючись ст. ст. 5, 7, 12, 76, 81, 263, 368, 369, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 17 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ М.В. Матківська

Згідно з оригіналом: