Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 666/6282/15-ц

провадження № 61-18939св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 травня 2017 року у складі судді Хайдарової І. О. та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 13 липня 2017 року у складі колегії суддів: Полікарпової О. М., Воронцової Л. П., Ігнатенко П. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та просив стягнути на свою користь з відповідача 40 539, 21 грн основного боргу, 33 323, 23 грн інфляційних втрат та 3 218, 70 грн у якості 3 % річних.

Позовна заява мотивована тим, що позивач надавав ОСОБА_5 юридичні послуги на підставі усного договору про надання послуг. Відповідно до написаної ОСОБА_5 22 травня 2014 року розписки, він зобов'язався сплатити ОСОБА_4 1 500 доларів США до 01 липня 2014 року, чим підтвердив отримання ним юридичних послуг. Оскільки відповідач взятих на себе зобов'язань з оплати наданих ОСОБА_4 послуг не виконав, позивач просив задовольнити позов.

У березні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 та просив стягнути з останнього на свою користь 50 000 грн основого боргу та 3 % річних у розмірі 4 500 грн.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви вказував, що в листопаді 2013 року звернувся до ОСОБА_4 з метою отримання правової допомоги у справі про поділ майна подружжя. Правовідносини сторін виникли на підставі усного договору, після чого 06 листопада 2014 року ОСОБА_5 видана довіреність ОСОБА_4 Отримавши 21 листопада 2014 року кредит в публічному акціонерному товаристві «Фідобанк», він сплатив ОСОБА_4 50 000 грн за надання юридичних послуг, разом з тим, останній ухилився від виконання свого обов'язку та правову допомогу ОСОБА_5 надавала інша особа.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 16 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 13 липня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з недоведеності вимог як за первісним, так і за зустрічним позовом, зокрема недоведеності факту надання послуг за договором, розміру встановленої оплати за послуги, факту прийняття відповідачем наданих послуг та передачі ним грошових коштів позивачу.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої та апеляційної інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не визначилися з правовою природою правовідносин, які виникли між сторонами з урахуванням наданої позивачем розписки та виданої ОСОБА_5 довіреності ОСОБА_4, і не встановили, що між позивачем та відповідачем укладений усний договір про надання юридичних послуг.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 04 червня 2018 року справу № 666/6282/15-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 06 листопада 2013 року ОСОБА_5 видав довіреність ОСОБА_4 на представництво його інтересів в державних, громадських, господарських та інших підприємствах, органах місцевого самоврядування, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в тому числі в місцевих судах загальної юрисдикції та адміністративних та господарських судах, в усіх судах апеляційної та касаційної інстанції при розгляді цивільних або адміністративних спорів в усіх справах, в яких довіритель є позивачем, відповідачем, третьою особою.

Відповідно до розписки від 22 травня 2014 року ОСОБА_5 зобов'язався до 01 липня 2014 року сплатити ОСОБА_4 за надані йому юридичні послуги суму, еквівалентну 1500 доларів США.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно із статтею 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до статті 903 ЦК України у випадку, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України, статті 1003 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суди встановили, що довіреність та розписка, на які посилається ОСОБА_4 як на підтвердження укладення з ОСОБА_5 договору про надання юридичних послуг, не містять істотних умов, яких сторони досягнули при його укладенні, розписка ОСОБА_5 не містить посилання на конкретні судові справи та види правової допомоги, які ОСОБА_4 зобов'язався надати ОСОБА_5, а відтак позивачем за первісним позовом не було доведено факту укладення договору про надання послуг.

Окрім того, позивачем за зустрічним позовом не доведено факту передачі грошових коштів у розмірі 50 000 грн ОСОБА_4

Враховуючи наведене, суди дійшли обгрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення первісного та зустрічного позовів з огляду на недоведеність позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 13 липня 2017 без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат