ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2018 року

м.Суми

Справа №591/3420/17

Номер провадження 22-ц/788/1250/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач Публічне акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_2»

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_2»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 травня 2018 року в складі судді Грищенко О.В., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 21 травня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_2» (далі ПАТ «ПУМБ»), мотивуючи вимоги тим, що 29 березня 2016 року вона придбала в магазині ТОВ «Комфі трейд» на умовах акції смартфон «Самсунг» з устаткуванням на загальну суму 5714 грн. Зазначала, що 1000 грн. вона сплатила одразу, а на суму 4714 грн. уклала з філією ПАТ «ПУМБ» договір споживчого кредитування на пільгових умовах (без сплати процентів за користування кредитом до 31 грудня 2016 року включно). Відповідно до умов договору вона мала можливість сплачувати кредит за пільговим періодом 9 місяців з моменту укладення договору. Відповідачем було надано схему погашення кредитної заборгованості за платіжними періодами: з 30 березня 2016 року по 29 грудня 2016 року. - за усним розясненням працівника банку без процентів за користування кредитом; з 30 грудня 2016 року по 29 березня 2018 року з процентами за користування кредитом.

Усі умови договору вона виконувала вчасно і добросовісно. Станом на 31 грудня 2016 року підлягав погашенню кредит в сумі 640 грн.

У договорі в графі - комісія за обслуговування кредитної заборгованості зазначено 0 та 106 грн. 07 коп. В умовах договору не вказано, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості є щомісячною.

Вказувала, що кредит вона сплачувала вчасно і за її розрахунками повинна сплатити остаточну суму орієнтовно 20 грн. 30 травня 2017 року у відділенні ПАТ «ПУМБ» № 1 у м. Суми вона дізналася, що заборгованість її по кредиту становить 555 грн. 57 коп.

Зазначала, що діями банку їй завдану моральну шкоду, оскільки договір споживчого кредитування є нечітким, незрозумілим, у ньому міститься двозначна інформація, необхідна для свідомого вибору, що призвело до введення її в оману. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості не зазначена як щомісячна та не визначено, від якої суми вона рахується.

Остаточно уточнивши вимоги, просила визнати недійсним пункт кредитного договору в частині включення до сукупної вартості споживчого кредиту передбаченої договором комісії в розмірі 2,25%; визнати договір (споживчого) кредитування № 6, який був укладений між нею та банком на придбання смартфону «Самсунг» (з додатковим обладнанням) виконаним в повному обсязі; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 11 травня 2018 року, з урахуванням ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 21 червня 2018 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсними умови договору споживчого кредитування № 6 від 29 березня 2016 року, укладеного у вигляді заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1, в частині включення до сукупної вартості споживчого кредиту передбаченої цим договором комісії.

Зобовязано ПАТ «ПУМБ» відшкодувати моральну шкоду ОСОБА_1 в розмірі 2000 грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Стягнуто з ПАТ «ПУМБ» в дохід держави судовий збір в сумі 1280 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі ПАТ «ПУМБ», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем власноручно підписано кредитний договір, що свідчить про те, що позивач ознайомилася та погодилася з усіма умовами кредитування, а тому зобовязана повернути банку суму кредиту, нараховані відсотки, комісії та можливі штрафні санкції, передбачені умовами кредитного договору та графіком платежів. Вказує, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння їй діями відповідача моральної шкоди.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним. Обслуговування кредиту не є послугою зі споживчого кредиту у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», тому положення пункту кредитного договору щодо плати комісії за обслуговування кредиту є недійсними. У заяві № 6 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб комісія зазначена як за обслуговування кредитної заборгованості.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 29 березня 2016 року ОСОБА_1 в магазині ТОВ «Комфі трейд» (м. Суми, вул. Харківська, 2/2) придбала на умовах акції Смартфон «Samsung» з устаткуванням на загальну суму 5714 грн. (а.с. 12).

При цьому, 1000,00 грн. позивач сплатила одразу, а на суму 4714,00 грн. 29 березня 2016 року ОСОБА_1 уклала з філією ПАТ «ПУМБ» договір споживчого кредитування шляхом підписання заяви № НОМЕР_1 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.

Відповідно до умов договору, позивач повинна була сплачувати споживчий кредит за пільговим періодом 9 місяців з 30 березня 2016 року по 29 грудня 2016 року без сплати процентів за користування кредитом, а з 30 грудня 2016 року по 29 березня 2018 року - з процентами за користування кредитом.

У пункті 7 заяви зазначено, що розмір щомісячної комісії починаючи з 30 грудня 2016 року становить 2,25%.

В графі «графік платежів» вказано, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості (грн.) становить 0 та 106,07 грн., що за 24 місяці становить 1591 грн. 05 коп.

02 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до банку про визнання договору споживчого кредиту №6 виконаним з боку споживача в повному обсязі (а.с. 16-18).

09 червня 2017 року ПАТ «ПУМБ» надало відповідь на звернення ОСОБА_1, в якій вказало, що вона підписала договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а комісія визначається від загальної суми кредиту (4714 грн.) та складає 106,07 грн. щомісячно. Станом на 09 червня 2017 року ОСОБА_1 має заборгованість перед банком у розмірі 514 грн. 70 коп., з них заборгованість по основній сумі боргу 408 грн. 64 коп., комісія 106 грн. 06 коп. Також зазначено, що у банку відсутні підстави для задоволення прохання стосовно визнання кредитного договору виконаним в повному обсязі (а.с. 19-20).

Рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_1 мотивоване тим, що пункт кредитного договору щодо нарахування комісії банком в розмірі 2,5% від 4714 грн. щомісяця є несправедливим в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки суперечать принципу добросовісності та справедливості, що є наслідком істотного дисбалансу договірних обовязків і завдає шкоду споживачу кредитних послуг, що є підставою для визнання такого пункту кредитного договору недійсним. Крім того, протиправними діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду, на відшкодування якої, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд визначив суму 2000 грн.

Проте, повністю з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (ст. 215 ЦК України).

За положеннями ч. 2 ст. 215 ЦК України, правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Судом встановлено, ПАТ «ПУМБ» надав ОСОБА_1 кредит на споживчі цілі на придбання телефону, тому особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абз. 2, 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які діяли на час укладення кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Отже, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, має бути конкретизовано, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. При цьому, нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, є незаконним.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16.

Як убачається з матеріалів справи, з 30 грудня 2016 року (по закінченню терміну пільгового періоду) ПАТ «ПУМБ» нараховував по договору споживчого кредиту ОСОБА_1 щомісячно комісію у розмірі 106 грн. 07 коп. за обслуговування кредитної заборгованості, проте банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику.

Отже, ПАТ «ПУМБ» нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок відповідача, що є незаконним.

За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійним умов договору споживчого кредитування щодо встановлення щомісячної сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

За положеннями статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоровя людей продукцією у випадках, передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами було укладено договір споживчого кредитування на придбання товару, проте за змістом договору не передбачено відшкодування моральної шкоди у разі неналежного виконання договору чи інших порушень умов договору.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем, всупереч зазначеним вимогам закону, не надано суду належних допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що не встановлено обставин, з якими закон пов'язує право позивача на відшкодування моральної шкоди, тому висновок суду першої інстанції у цій частині є помилковим.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у звязку із частковим задоволенням апеляційної скарги необхідно компенсувати відповідачу за рахунок держави судовий збір у розмірі 960 грн. за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_2» задовольнити частково.

Скасувати частково рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 травня 2018 року.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_2» про відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Компенсувати за рахунок держави на користь Публічного акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_2» судовий збір у розмірі 960 грн. за перегляд справи в суді апеляційної інстанції

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: О.Ю. Кононенко

ОСОБА_3

ОСОБА_4