Справа № 316/1415/17
Провадження № 2/316/72/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" серпня 2018 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області, у складі:

головуючого судді Вільямовської Н.О.

секретар судового засідання Рябуха О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Енергодарі Запорізької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція», ОСОБА_2 управління будівництва «Енергодарбуд», про відшкодування моральної шкоди у звязку з каліцтвом,-

ВСТАНОВИВ:

14.09.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Енергодарського міського суду з позовною заявою до відповідача ДТЕК Запорізька ТЕС, ОП ПАТ ДТЕК Дніпроенерго про відшкодування моральної шкоди у звязку з каліцтвом.

08.02.2018 року позивачем було подано заяву про зміну первісного відповідача ДТЕК Запорізька ТЕС, ОП ПАТ ДТЕК Дніпроенерго на ВП «Запорізька АЕС», якого позивачем зазначено як належний (а.с.78-82).

Ухвалою суду від 14.11.2017 року первісного відповідача ДТЕК Запорізька ТЕС, ОП ПАТ ДТЕК Дніпроенерго було замінено на Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» (а.с.34).

Ухвалою суду від 19.03.2018 року залучено в якості співвідповідача Орендне управління будівництва «Енергодарбуд».

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що з 01.02.1980 року перебувала у трудових відносинах з Енергодарським дитячим садком №5, підпорядкованому Запорізькій АЕС на посаді няні 7 середньої групи. До її трудових обовязків входило навчання та догляд дітей які навчались у 7 середній групі вказаного дитячого садку. 27.09.2005 року вона була звільнена у звязку з виходом на пенсію по інвалідності, (трудове каліцтво), що підтверджується актом №12 про нещасний випадок на виробництві від 18.06.1985 року та відповідним записом у трудовій книжці.

В середині червня 1985 року, керівництвом дитячого садка її було залучено до проведення ремонтних робіт повязаних з благоустроєм вказаного закладу. 17.06.1985 року, виконуючи роботи за проханням керівництва дитячого навчального закладу, на виконання яких не мала відповідної кваліфікації та спеціальних знань, позивач зазнала травми в наслідок падіння саморобних опор споряджених для виконання фарбувальних робіт. При падінні позивач вдарилась головою та отримала закриту черепно-мозкову травму в наслідок якої стала інвалідом. Починаючи з 1985 року вона хворіє, неодноразово зверталася за медичною допомогою, проходить постійне стаціонарне лікування та нагляд у травматолога, невролога, невропатолога, нейрохірурга, змушена проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, проходити санітарно-курортне лікування травматичного та неврологічного профілю. Наслідком даної події - нещасного випадку на виробництві, є встановлення їй ІІІ (третьої) групи інвалідності. Вже протягом 30 років вона лікується від травм, які отримала на виробництві. Всі витрати на ліки оплачує самостійно. Кожного року позивачу необхідно лікуватися та проходити коштовне медичне обстеження (не менше двох разів на рік), купувати ліки, знаходитись на лікарняному з постійним доглядом за мною моїми близькими.Через стан здоровя вона позбавлена можливості працювати на більш тяжких роботах та отримувати більш високий дохід, вона не може матеріально забезпечувати родину на тому ж рівні, що до втрати відсотку працездатності.

Позивач також зазначає, що у звязку з вказаною виробничою травмою було порушено її нормальні життєві звязки, вона була позбавлена можливості реалізувати мої нормальні життєві функції, звички та бажання, в неї постійно виникають складнощі у звязку із болями у спині, які збільшуються при ходьбі. Вона не має можливості самостійно триматися на ногах, оскільки її хода є хиткою та не стійкою. Всі ці фактори позначились на її здоровому сні, за останні роки вона погано спить у звязку з частими загостреннями болю в лобовій області голови та судомами у нічний час. Не може вести повноцінний образ життя, постійно відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушено душевну рівновагу, яка виражається у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, страху. Позивач відчуває себе втраченою для суспільства та родини, оскільки не може допомогти своїй родині як матеріально так і фізично. Крім того, у звязку з тим, що позивач позбавлена можливості повноцінно виконувати свої сімені обовязки по господарству у звязку з інвалідністю, в неї погіршилися стосунки у сім`ї. Враховуючи тривалість й глибину душевних страждань, чисельність негативних наслідків, що викликані внаслідок травми, а також з фізичного та фактичного значного погіршення стану здоровя, оскільки ушкодження здоровя вона зазнала, ще в 1985 році та саме з цієї дати вона отримала численні захворювання, які турбують її по сьогоднішній день та відсутність покращення стану здоровя внаслідок чисельних лікувань, позивач просить суд стягнути з ВП «ЗАЕС на її користь моральну шкоду у розмірі 100000 (ста тисяч) гривень.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилась, надала до суду 01.08.2018 року письмову заяву в якій просить суд розглянути справу у її відсутності позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Раніше в судових засіданнях під час розгляду справи, позивач підтримувала позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві, наполягала на задоволенні позову.

Представник відповідача ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС» в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву 01.08.2018 року про розгляд справи у відсутності. Раніше в судових засідання представник відповідача ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС» позовні вимоги не визнавав зазначаючи, що підприємство є неналежним відповідачем по справі.

В судове засідання представник відповідача ОСОБА_2 управління будівництва «Енергодарбуд» не зявився, заяв або клопотань про відкладення слухання справи до суду не надав.

У звязку з неявкою всіх учасників справи, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши, наявні в матеріалах справи, належні та допустимі докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно приписів ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відповідно до п.3 ч.1 ст.129 Конституції України, відноситься до є основної засади судочинства.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно приписів ч.2 та ч.3 ст.83 ЦПК України, позивач та відповідач повинен подати суду докази. Отже, надання доказів є не правом, а обовязком сторін по справі. При цьому, надані сторонами докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності, достатності (ст.77-80 ЦПК України).

Відповідно до частин 3 та 4 статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно даних трудової книжки позивача ОСОБА_1, оригінал якої було оглянуто судом під час розгляду справи, з 01.02.1980 року по 28.11.1985 рік позивач працювала нянею дитячого садка №5, що посвідчено печаткою організації (мовою оригіналу російською)- «Министерство энергетики и электрификации «Союзатоменергострой» Управления строительства Ордена трудового Красного Знамени Запорожская АЭС» (а.с.11-зворот), тобто в зазначений період ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з даною організацією.

Актом №12 складеного 18 липня 1985 р. посвідченого печаткою (мовою оригіналу російською) «Министерства энергетики и электрификации «Союзатоменергострой» Управления строительства Ордена трудового Красного Знамени Запорожская АЭС», оригінал якого було оглянуто судом під час розгляду справи, було встановлено, що ОСОБА_1 працюючи нянею в яслі-сад №5 середньої групи 7, о 10-30 год. 17 липня 1985 року, виконуючи ремонт в групі, в наслідок порушення правил ТБ, впала вдарившись головою (а.с.105-108), що підтверджує посилання позивача про обставини викладені в позовній заяві щодо отримання травми, внаслідок нещасного випадку, отриманого на підприємстві в якому працювала позивач.

Станом на момент настання нещасного випадку в липні 1985 року, в діючій на той час редакції Кодексу законів про працю Української РСР від 1 червня 1972 року, зі змінами та доповненнями внесеними Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 27.02.1985 р. (далі КЗпП УРСР) було закріплене право особи на безпечні умови праці.

Згідно зі ст.83 ЦК Української РСР, від 18.07.1963 № 1540-VI, зі змінами, у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, (далі - ЦК УРСР), позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Так, відповідно до ст.153 КЗпП УРСР, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються здорові і безпечні умови праці. Забезпечення здорових і безпечних умов праці покладається на адміністрацію підприємств, установ, організацій.

Статтею 157 КЗпП УРСР встановлено, що адміністрація підприємств, установ, організацій повинна забезпечувати належне технічне обладнання всіх робочих місць і створювати на них умови роботи, які відповідають правилам по охороні праці (правилам по техніці безпеки, санітарним нормам і правилам та ін.).

Відповідно до ст. 173 КЗпП УРСР, було встановлено, що підприємства, установи, організації несуть у відповідності з законодавством Союзу РСР і Української РСР матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну робітникам і службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ними своїх трудових обовязків.

Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Тобто, станом на момент настання нещасного випадку з позивачем в чинному на той час законодавстві про працю існували норми, які передбачали матеріальну відповідальність підприємства за будь-яку шкоду в тому числі і моральну, заподіяну робітнику каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ними своїх трудових обовязків.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 1-14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Статтею 58 Конституції України передбачено принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення: від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (зазначене узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного суду від 26 червня 2018 року по справі №210/138/17)

Відповідно до розяснень викладених в пункті 3 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі Постанова 4), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Конституційний Суд України у пункті 4.1 свого рішення від 27 січня 2004 року у справі №1-9/2004 зазначив, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні і фізичні страждання. Втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров'я потерпілого погіршено.

Отже, з зазначеного вище вбачається, що саме висновок МСЕК, який встановлює стійку втрату професійної працездатності, служить основним доказом цього та визначає право на відшкодування спричиненої моральної шкоди, внаслідок втрати працездатності на підприємстві (установі, організації), а також те, що спори про таке відшкодування вирішуються на підставі законодавства чинного на момент виникнення у потерпілого права на таке відшкодування дати зазначеної у висновку МСЕК.

Однак, позивачем було надано довідку про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серія АВ №00709, повторного огляду від 30.07.2007 р. в якій зазначено, ступень втрати у відсотках 30%, група інвалідності третя (а.с.10 10зворот), а також надано Довідку до Акта огляду МСЕК серія АД №070521 від 30.07.2007 р., також повторного огляду, в якому зазначено про встановлення третьої групи інвалідності, причина інвалідності трудове каліцтво, інвалідність встановлена безстроково (а.с.10-10зворот), проте в ній також не зазначено - коли саме, в часі, вперше була встановлена втрата ОСОБА_1 працездатності внаслідок трудового каліцтва.

Під час слухання справи, позивач в судових засіданнях зазначала, що оригінали первинного Висновку МСЕК та результатів визначення ступеню втрати працездатності, в наслідок отриманого нею, на підприємстві, трудового каліцтва, були в неї вкрадені та вона не може їх надати. А отже, за відсутності зазначених документів, суд позбавлений можливості визначення дати встановлення стійкої втрати позивачем працездатності, а отже часу коли у позивача вперше виникло право на відшкодування моральної шкоди та застосування законодавства, чинного саме на момент виникнення такого права вперше. Визначення ж часу отримання позивачем морального відшкодування внаслідок трудового каліцтва отриманого на підприємстві, за даними зазначеними медичній картці позивача, законодавством не передбачено.

При цьому, судом встановлено, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до змісту до ч.1 ст.42 ЦПК України, учасниками позовного провадження є сторони, якими є позивач та відповідач, якими можуть бути фізичні і юридичні особи (ст.48 ЦПК України) та які, користуються рівними процесуальними правами та мають обовязки (ст.49 ЦПК України).

Згідно ч.2 ст.48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред'явленими вимогами.

Як вбачається зі змісту ст. 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов'язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч.5 ст.12 ЦПК України роз'яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача.

Згідно змісту п.8 постанови Пленум Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом.

Якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

Однак, суд, як державний орган, на який покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов'язаний визначити суб'єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п.1 ч.1 ст.189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.

Позивач звернувся до суду з первинною позовною заявою зазначивши відповідачем ДТЕК Запорізька ТЕС, ВП ПАТ ДТЕК Дніпроенерго (а.с.1). Після відкриття провадження до суду від представника ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго» надійшло письмове клопотання 02.10.2017 року в якому представник зазначив на те, що ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго» є неналежним відповідачем (а.с.20). В судовому засіданні 14.11.2017 року позивачем було заявлено клопотання про заміну сторони відповідача на належного та ухвалою від 14.11.2017 року відповідача по справі було змінено з ДТЕК Запорізька ТЕС, ВП ПАТ ДТЕК Дніпроенерго на Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» (а.с.34).

Зі змісту заперечень, що надійшли до суду від відповідача ВП «ЗАЕС», представником відповідача за довіреністю (а.с.50) заперечується факт перебування позивача у трудових відносинах з ВП «ЗАЕС» за період з 1980 по 1985 роки з зазначенням що дитячий садок № 5 до складу дошкільних закладів Запорізької АЕС не входив (а.с.39-40) надавши на підтвердження відповідні докази, а саме: довідку від 01.12.2017 (а.с.41), Наказ від 10.09.1990 р. (а.с.42), штатний розклад (а.с.43-44, 45, 46), Наказ від 25.12.1984 р. №523 відповідно до якого Запорізька АЕС була введена в число діючих підприємств та функції замовника з подальшого її будівництва покладено на Запорізьку атомну електростанцію Союзатоменерго (а.с.47) та відповідно до Довідки управління кадрів (а.с.49) «Запорізька АЕС» ніколи не мала назви (мовою оригіналу російською) «Министерство энергетики и электрификации «Союзатоменергострой» Управления строительства Ордена трудового Красного Знамени Запорожская АЭС».

Доказів на підтвердження спростування зазначеного у запереченнях відповідача ВП «ЗАЕС» позивачем суду не надано.

Також судом було зроблено запит до Архівного відділу Енергодарської міської ради щодо реєстрації, реорганізації та припинення діяльності вказаної у трудовій книжці позивача організації (мовою оригіналу- російською)- «Министерство энергетики и электрификации «Союзатоменергострой» Управления строительства Ордена трудового Красного Знамени Запорожская АЭС» (а.с.67).

Згідно отриманої відповіді з Архівного відділу Енергодарської міської ради від 06.03.2018 р. зазначено наступне.

У зв'язку з організацією Дирекції Запорізької атомної електростанції, що будується, в селищі Енергодарі Запорізької області в 1978 році, на підставі наказу Міністра енергетики і електрофікації СРСР від 20 січня 1979 року №30-а, управління будівництва Запорізької ДРЕС перейменоване в управління будівництва Запорізької АЕС. Згідно з наказом Міністра енергетики і електрофікації СРСР від 9 серпня 1979 року №199 управління будівництва Запорізької АЕС було виведено із складу тресту «Південенергобуд» і підпорядковано Всесоюзному будівельно-монтажному об'єднанню «Союзатоменергобуд» Міністерства енергетики і електрофікації СРСР.» ...«У зв'язку з переходом управління будівництва Запорізької АЕС на орендну форму господарювання Управління будівництва Запорізької АЕС з 17 вересня 1992 року припинило свою діяльність, як державне підприємство та реорганізовано в Орендне підприємство з назвою «Орендне управління будівництва Запорізької АЕС.» Працівники Управління будівництва Запорізької АЕС були переведені до ОСОБА_2 управління будівництва «Енергодарбуд» з 17 вересня 1992 року (розпорядчі підстави такого переведення не збереглися). Рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської ради народних депутатів від 17 вересня 1992 року №236 «Про реєстрацію та перереєстрацію підприємств» зареєстровано Орендне підприємство «Енергодарбуд», назву якого, на підставі рішення виконавчого комітету Енергодарської міської ради народних депутатів від 09 жовтня 1992 року №245 змінено на Орендне управління будівництва «Енергодарбуд» (а.с.83).

Враховуючи отриману, зазначену інформацію, ухвалою суду від 19.03.2018 року до справи було залучено співвідповідача Орендне управління будівництва «Енергодарбуд» (а.с.86).

Судом було направлено запити до Управління освіти Енергодарської міської ради щодо статусу дитячого садка №5, а саме щодо даних про установу на балансі якої знаходився зазначений дитячий садок у період з 1980 по 1985 роки (а.с.66) яка також була витребувана ухвалою суду від 09.02.2018 р. (а.с.71), та у звязку з отриманою інформацією про наявність в архіві управління освіти лише документів з особового складу, документи щодо основної діяльності дитячого садка №5 відсутні та їх знаходженням є Державний архів Запорізької області (а.с.84).

Судом, на запит до Державного архіву Запорізької області (а.с.97), отримано архівну довідку від 29.05.2018 р. №01-32/1378, зі змісту якої встановлено, що з липня 1992 року виконавчим комітетом Енергодарської міської ради народних депутатів зареєстровано «Положення про організацію орендаторів Управління будівництва Запорізької АЕС» та на підставі наказу по управлінню будівництва Запорізької АЕС від 07 липня 1992 р. № 171, управління вступило до складу акціонерного товариства «Добробут». А станом на 01 січня 2002 рік ДП «Управління будівництва» ВАТ «Енергодарбуд» було визнано банкрутом та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб осіб-підприємців та громадських формувань МЮУ значиться ДП «Управління будівництва» ВАТ «Енергодарбуд» з даними про припинення юридичної особи 07 вересня 2004 р. (а.с.101-202).

З аналізу наведених вище норм законодавства, слідує, що законодавець поклав на позивача обов'язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач.

Однак з обставин встановлених під час розгляду справи та досліджених належних та допустимих доказів, судом встановлено, що під час розгляду справи в суді, позивач скористався наданим йому правом заміни неналежного відповідача на того, якого позивач вважає належним, однак в матеріалах справи відсутні докази які б підтверджували наявність безпосереднього зв'язку між відповідачами та спірними правовідносинами. З досліджених доказів взагалі не вбачається інформації про субєкта (підприємство, установу, організацію) яка повинна відповідати за предявленим позовом про відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, право позивача на яке, судом встановлено вище. А отже, судом встановлено відсутність по даній справі належного відповідача, наявність якого позивачем суду не доведена, у звязку з зазначеним, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог саме з цих підстав, розяснивши, при цьому, що позивач не позбавлений права звернення до суду до належного відповідача.

Згідно ч.7 ст. 141 ЦПК України , якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки на підставі вищевикладеного позивачу відмовлено у задоволенні позову та позивач звільнена від сплати судового збору при подачі позову, суд вважає необхідним компенсувати судовий збір за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 42, 43, 48, 49, 51, 76-83, 95, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція», ОСОБА_2 управління будівництва «Енергодарбуд», про відшкодування моральної шкоди у звязку з каліцтвом - відмовити.

Судовий збір за розглядсудом справи в частині вимог про поновлення на роботі віднести за рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області (з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року)

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н. О. Вільямовська