Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 202/28402/13-ц

провадження № 61-441 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2015 року у складі головуючого-судді Мороза В. П. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «А-Банк») ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява ПАТ «ПриватБанк» мотивована тим, що через неналежне виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору № 241351_cred, укладеного 28 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_3, виникла заборгованість в розмірі 22501,64 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України (далі -НБУ) 179788,10 грн.

З огляду на наведене, банк просив стягнути з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 на свою користь заборгованість в розмірі 21250,08 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15 квітня 2013 року еквівалентно 169788,10 грн; а також стягнути солідарно з ПАТ «А-БАНК», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - 10000,00 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2015 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів отримання відповідачем ОСОБА_3 будь-яких коштів за кредитним договором, доказів сплати коштів відповідачем за даним договором.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за процентами за користування кредитом станом на 15 квітня 2013 року в сумі 14396,37 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ - 124113,38 грн.

Провадження у цивільній справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «А-Банк» закрито.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 належним чином не виконував умови кредитного договору в частині повернення грошових коштів, в результаті чого допустив заборгованість за цим кредитним договором, яка підлягає до стягнення з нього.

Разом з цим, апеляційний суд зауважив, що оскільки позивач повторно звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором і до боржника, і до поручителя поза межами строку, встановленого частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України, порука ОСОБА_4 припинилась.

Водночас, апеляційний суд закрив провадження у справі в частині позовних вимог, пред'явлених ПАТ «ПриватБанк» до ПАТ «А-Банк», врахувавши при цьому правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-745цс15.

З урахуванням заочного рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 21 жовтня 2009 року з позичальника стягнута заборгованість за кредитним договором у вигляді процентів.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та направити справу за підсудністю на новий розгляд до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем порушено правила територіальної підсудності при зверненні з цим позовом, оскільки договір поруки від 20 жовтня 2010 року № 167, укладений між ПАТ «ПриватБанк» та ПАТ «А-Банк» після закінчення строку дії договору та після стягнення усієї суми за кредитним договором. Водночас, закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ «ПриватБанк», заявлених до ПАТ «А-Банк», апеляційний суд не звернув уваги на порушення позивачем правил територіальної підсудності.

Крім того, заявник у касаційній скарзі зазначає, що апеляційним судом залишено поза увагою те, що позивачем при зверненні до суду з цим позовом пропущено строк позовної давності, про застосування якої просив відповідач.

Разом з цим, у касаційній скарзі заявник звертає увагу на те, що апеляційним судом при прийнятті відмови позивача від апеляційної скарги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 7537,35 доларів США, залишено поза увагою, що рішенням Шосткінського міськрайонного суду Сумської області від 21 жовтня 2009 року крім тіла кредиту було вирішено стягнути і заборгованість за процентами за користування кредитними коштами і ця сума є також складовою заборгованості за оскаржуваним рішенням.

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ПАТ «ПриватБанк» до ПАТ «А-Банк», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2017 року.

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2018 року справу за позовом ПАТ «ПриватБанк» до ПАТ «А-Банк», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, призначено до судового розгляду.

У березні 2018 року ПАТ «А-Банк» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 в якому зазначав, що апеляційним судом правильно закрито провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ «ПриватБанк» до ПАТ «А-Банк», а тому в цій частині просило рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2018 року касаційне провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 444/9519/12-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 18 липня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_3 не відповідають.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами встановлено, що 28 липня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 241351 cred, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 10000,00 доларів США, зі сплатою 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 20 жовтня 2009 року (а.с. 13-14).

На забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором, 28 липня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 241351 cred, за умовами якого остання зобов'язалася нести солідарну відповідальність з ОСОБА_3 (а.с. 17).

20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент - Банк» укладено договір поруки № 167, за умовами якого розмір відповідальності поручителя перед банком обмежується 10000,00 грн (а.с. 11).

Заочним рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 21 жовтня 2009 року солідарно стягнуто з боржника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором на загальну суму 8507,43 доларів США (а.с. 45).

За даними Шосткинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області, відомості щодо повного або часткового виконання вищевказаного заочного рішення, відсутні (а.с. 172).

Звертаючись до суду з новою позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що за період часу з дня ухвалення рішення суду, сума кредитної заборгованості, стягнута з відповідачів заочним рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 21 жовтня 2009 року не була сплачена і станом на 15 квітня 2013 року складала суму заборгованості у розмірі 22501,64 доларів США.

Згідно пункту 3.3 кредитного договору № 241351 cred повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачу до відповідного числа кожного місяця, визначеного графіком погашення кредиту та процентів, щомісячний платіж упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов'язання.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «А-Банк», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості судом першої інстанції, зроблено висновки про те, що не доведено належними та допустимими доказами отримання відповідачем ОСОБА_3 будь-яких коштів за кредитним договором та сплати коштів відповідачем за даним договором.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені судами без належного з'ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, з огляду на таке.

Згідно з вимогами статті 214 ЦПК України 2004 року, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним нормам судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що преюдиційне значення для розгляду справи мають обставини, встановлені зокрема судовим рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили, а саме заочне рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 21 жовтня 2009 року, яким стягнуто солідарно з боржника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором на загальну суму 8507,43 доларів США (а.с. 45).

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та помилково вважав позовні вимоги необґрунтованим та такими, що не підлягають задоволенню за недоведеністю.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, судом апеляційної інстанціїзроблено неправильний висновок про те, що ОСОБА_3 належним чином не виконував умови кредитного договору в частині повернення грошових коштів, в результаті чого допустив заборгованість за цим кредитним договором, яка підлягає стягненню з нього.

Суд апеляційної інстанції, у порушення вищевказаних положень закону, не звернув увагу на те, що позивачем обраний неправильний спосіб захисту своїх порушених прав відповідно до статті 16 ЦК України, оскільки рішенням Шосткінського міськрайонного суду Сумської області від 21 жовтня 2009 року з відповідача вже була стягнута в повному обсязі заборгованість за тілом кредиту і заборгованість за процентами за користування кредитними коштами. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

З урахуванням вищенаведеного доводи ПАТ КБ «Приватбанк» про те, що банк мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом є необґрунтованими.

Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержанням норм матеріального права, а саме статей 526, 599, 625, 1048, 1050, 1054 ЦК України. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2017 року в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог до ОСОБА_4 та ПАТ «А-Банк» не оскаржуються, а тому судом касаційної інстанції не переглядаються.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині позовних вимог до ОСОБА_3 з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2018 року ОСОБА_3 відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, тому, за результатами розгляду його касаційної скарги, з ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір у сумі 3595,76 грн за подання вказаної касаційної скарги в дохід держави.

Керуючись статтею 8 Закону України «Про судовий збір», статями 141, 400, 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2017 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

У порядку розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у сумі 3595,76 грн (три тисячі п'ятсот дев'яносто п'ять) грн 76 коп. в дохід держави.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О.Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний