Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 556/1687/16-ц

провадження № 61-33217св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2017 року у складі суддів: Бондаренко Н. В., Шеремет А. М., Григоренка М. П.

ВСТАНОВИВ:

31 серпня 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі кредитного договору № ROVWGA00001883 від 16 травня 2008 року (далі - кредитний договір) ПАТ КБ «Приватбанк» надано ОСОБА_4 кредит у розмірі 80 740,00 грн на термін до 16 травня 2023 року. Відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами у строк та у порядку, встановлені договором.

Внаслідок невиконання своїх зобов'язань за кредитним договором у ОСОБА_4 станом на 25 серпня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 67 689,57 грн, а саме: за тілом кредиту - 56 738,30 грн, зі сплати процентів за користування кредитом - 6 598,13 грн, зі сплати комісії за користування кредитом - 472,39 грн та пені - 419,34 грн, штраф (фіксована частина) - 250,00 грн та штраф (процентна складова) - 3 211,41 грн, яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 17 березня 2017 року у позові відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позичальником останній платіж за кредитним договором сплачений 14 липня 2016 року, а з позовом банк звернувся 06 вересня 2016 року, коли ще не відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів, як це передбачено пунктом 8.1.2 кредитного договору, тобто банк передчасно звернувся з позовом до суду.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2017 року скасовано рішення суду першої інстанції. Позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 56 738,38 грн, проценти у розмірі 6 598,13 грн, комісію у розмірі 472,39 грн, пеню у розмірі 419,34 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність порушення термінів оплати на 120 календарних днів, як це передбачено пунктом 8.1.2 кредитного договору є помилковим. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що заборгованість за тілом кредиту у відповідача виникла з серпня 2015 року, а за відсотками - з червня 2015 року, і ця заборгованість постійно збільшувалась.

Встановивши факт порушення відповідачем строків та порядку виконання своїх зобов'язань за кредитним договором з серпня 2015 року, посилаючись на статті 526, 527, 530, частини другу, третю статті 549, частину другу статті 1050, частину першу статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 56 738,38 грн, процентів у розмірі 6 598,13 грн, комісії у розмірі 472,39 грн, пені у розмірі 419,34 грн.

У частині стягнення з відповідача штрафу (фіксована частина) у розмірі 250,00 грн та штрафу (процентна складова) у розмірі 3 211,41 грн, суд апеляційної інстанції відмовив у позові, вказавши, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тоді як статтею 61 Конституції України встановлено заборону на притягнення особи до подвійної відповідальності за одне і те ж правопорушення.

У серпні 2017 року відповідач звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, в якій просить рішення скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження вказаною касаційною скаргою; зупинено виконання рішення Апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

05 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд апеляційної інстанції не врахував, що відповідно до пункту 8.1.2 кредитного договору сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредитних платежів останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів і те, що останнє погашення кредитної заборгованості відповідачем здійснено 14 липня 2016 року. Банк 26 серпня 2016 року звернувся до суду безпідставно, оскільки на той час ще не відбулось порушення термінів оплати на 120 календарних днів, тобто право вимоги ще не настало.

Заперечень на касаційну скаргу від позивача до Верховного Суду не надходило.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 на підставі кредитного договору № ROVWGA00001883 від 16 травня 2008 року отримано від ПАТ КБ «Приватбанк» кредит у розмірі 80 740,00 грн. Кредитні кошти, відповідно до пункту 1.1. кредитного договору, надані у вигляді непоновлюваної лінії. Зокрема, кредитні кошти, згідно з пунктом 8.1. кредитного договору, надані на таке: 60 000,00 грн - на споживчі цілі, 1 800,00 грн - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 883,75 грн - страхування майна, 300,00 грн - особисте страхування, а також у розмірі 17 756,25 грн - на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених пунктами 2.1.3., 2.2.7 кредитного договору. Кредитним договором встановлено обов'язок позичальника сплачувати за користування кредитом відсотки у розмірі 1,67% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі трьох процентів від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 7.2. кредитного договору. Періоди сплати визначено з 16 по 21 число кожного місяця по 1 365,99 грн.

У разі порушення термінів оплати, передбачених пунктом 8.1.1. кредитного договору (також з оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів - сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості за кредитом), відсотків винагороди, пені (у повному обсязі), в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів (пункт 8.1.2. кредитного договору).

Внаслідок порушення умов кредитного договору щодо своєчасності та повноти оплати чергових платежів, станом на 25 серпня 2016 року у відповідача перед банком виникла заборгованість за тілом кредиту у розмірі 56 738,30 грн, зі сплати процентів за користування кредитом - 6 598,13 грн, за сплати комісії за користування кредитом - 472,39 грн та пені - 419,34 грн. Також банком на підставі умов кредитного договору за порушення строків сплати кредитних платежів нараховано відповідачу штраф (фіксована частина) у розмірі 250,00 грн та штраф (процентна складова) у розмірі 3 211,41 грн.

Судом апеляційної інстанції з'ясовано, що заборгованість за тілом кредиту у відповідача виникла з серпня 2015 року, а за відсотками - з червня 2015 року. Ця заборгованість постійно збільшувалась.

Останній платіж за кредитним договором відповідачем здійснено 14 липня 2016 року.

З урахуванням приписів статті 400 ЦПК України, Верховний Суд переглядає справу у межах доводів касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно із статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов'язання, відповідно до статті 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Умовами договору, як встановлено судами попередніх інстанцій, передбачено погашення кредиту та сплату інших кредитних платежів шляхом сплати позичальником по 1 365,99 грн щомісяця у період з 16 по 21 число кожного місяця, тобто щомісячними періодичними платежами.

Право кредитора, у таких випадках, вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу (пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) від 28 березня 2018 року).

Здійснивши системний аналіз вказаних норм матеріального права, умов кредитного договору та встановивши, що заборгованість у відповідача зі сплати щомісячних платежів за тілом кредиту виникла з серпня 2015 року, а зі сплати процентів за користування кредитом - з червня 2015 року, (а не з 14 липня 2016 року, як зазначено відповідачем), суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність прострочення боржника за кредитними платежами і відхилив як безпідставні доводи відповідача і суду першої інстанції про відсутність прострочення боржника на підставі пункту 8.1.2. кредитного договору.

З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанцій про задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк» у частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 56 738,38 грн, процентів у розмірі 6 598,13 грн, комісії у розмірі 472,39 грн, пені у розмірі 419,34 грн.

Повноваження встановлювати обставини справи і оцінювати докази, згідно із статтею 400 ЦПК України, у Верховного Суду відсутні.

Верховний Суд зауважує, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та обставин у справі, яким судом апеляційної інстанцій надано правильну правову оцінку. Крім того, вказані доводи є повністю аналогічними доводам, викладеним у запереченнях ОСОБА_4 на позов (а. с. 25-26) та на апеляційну скаргу, а доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника із судовим рішенням.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року виконання рішення Апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2017 року зупинено до закінчення касаційного провадження у справі, тому згідно із положеннями статті 436 ЦПК України їх виконання підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2017 року .

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г. І. Усик