Справа № 457/954/18
провадження №2/457/327/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі головуючого-судді Марчука В.І.,

секретар судового засідання Мазурик В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

У провадженні Трускавецького міського суду Львівської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов мотивований тим, що квартира № 78 у будинку № 1а у м. Трускавець Львівської області на праві спільно сумісної належить ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 померли, однак після їхньої смерті спадщина не оформила у звязку з відсутністю коштів. На даний час у квартирі зареєстровані ОСОБА_1, її зять ОСОБА_2 та онук ОСОБА_3 Відповідач після смерті її доньки пішов проживати в іншу квартиру. Вона не зверталася до відповідача з проханням, щоб він добровільно знявся з місця реєстрації, оскільки їй невідоме його місце проживання. Факт відсутності відповідача за вказаною адресою можуть підтвердити свідки та акти про відсутність особи за місцем проживання. Просить визнати ОСОБА_2 особою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою № 78 у будинку № 1а по вул. В.Івасюка у м. Трускавець Львівської області.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Сторони у судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У судовому засіданні встановлено, щ відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19 березня 1997 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Трускавецького міськвиконкому, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 /арк. справи 6/. З будинкової книги вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані наступні особи: ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 /арк. справи 7-11/. Згідно з актами № 5 від 02 жовтня 2018 року та № 15 від 08 жовтня 2018 року, складеними ОСББ «Гарант», ОСОБА_3 зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1, однак фактично не проживає у ній /арк. справи 12/.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Посилання ОСОБА_1 про те, що відповідач впродовж тривалого часу не проживає ІНФОРМАЦІЯ_2 не заслуговує на увагу з огляду на те, що акти про відсутність особи за місцем проживання складені 05 та 15 жовтня 2018 року. Ці два акти охоплюють занадто малийй проміжок часу, щоб можна було стверджувати про тривалу відсутність відповідача за місцем проживання.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам'яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

На підставі вищевикладеного, оскільки спірна квартира є спільним сумісним майном, одним зі співвласників якої є й відповідач, то суд приходить до висновку про відсутність у позивача права вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідач не втратила право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

Отже, підстави для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відсутні, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення їм повного рішення суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди першої інстанції.

Суддя: ОСОБА_6