Ухвала

Іменем України

31 липня 2018 року

м. Київ

справа № 463/5935/16-ц

провадження № 61-40321ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 28 листопада 2017 року у складі судді Леньо С. І. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2018 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С. З. Гжицького (далі - ЛНУВМБ імені С. З. Гжицького) про стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що 30 червня 2010 року він був звільнений з посади доцента кафедри фізики і математики ЛНУВМБ імені С. З. Гжицького, хоча фактично працював у цій установі до 12 липня 2010 року. Враховуючи його скарги, період роботи з 01 по 12 липня 2010 року йому повністю оплачено 16 листопада 2011 року. В день звільнення відповідач не провів з ним розрахунку в повному обсязі, а факт такого порушення додатково знайшов своє підтвердження в ході проведення перевірок управлінням Держпраці. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив стягнути з ЛНУВМБ імені С. З. Гжицького на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 53 981 грн.

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 28 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що станом на 20 лютого 2014 року позивач достеменно знав про те, що дії відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні є порушенням вимог статей 116, 117 Кодексу Законів про Працю України (далі - КЗпП України), наслідком чого є стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Проте ОСОБА_4 не скористався своїм правом на звернення до суду у строки, передбачені статтею 233 КЗпП України, оскільки подав позовну заяву лише 13 грудня 2016 року.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 28 листопада 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

10 липня 2018 року ОСОБА_4 подав засобами поштового зв'язку касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Личаківського районного суду міста Львова від 28 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2018 року, і ухвалити нове справедливе рішення.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що він звернувся до суду з позовом щодо порушення трудових прав, а не про стягнення грошових коштів. Судом апеляційної інстанції не досліджено всіх доказів та не враховано висновків Державної інспекції України з питань праці.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Судами встановлено, що 30 червня 2010 року ОСОБА_4 було звільнено з посади доцента кафедри фізики і математики ЛНУВМБ імені С. З. Гжицького у зв'язку із закінченням терміну контракту.

Наказом ректора ЛНУВМБ імені С. З. Гжицького від 07 грудня 2010 року № 571-3, який винесено після фактичного звільнення, позивачу продовжено термін дії трудової угоди на період з 01 по 12 липня 2010 року, а наказом від 14 листопада 2011 року № 537-3 позивачу проведено перерахунок заробітної плати з 08 квітня по 30 червня 2009 року виходячи з надбавки за науковий ступінь в розмірі 15 % посадового окладу.

Фактичний розрахунок при звільненні з ОСОБА_4 проведено 16 листопада 2011 року.

На підставі звернень ОСОБА_4 Державною інспекцією з питань праці у Львівській області було проведено у ЛНУВМБ імені С. З. Гжицького перевірку додержання законодавства про працю та загальнообов'язкового державного соціального страхування, за результатами якої виявлено порушення вимог статті 116 КЗпП України (щодо несвоєчасного проведення позивачу розрахунку при звільненні) та статті 117 КЗпП України (щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку).

Про вищевказані результати перевірки ОСОБА_4 повідомлено листами Державної інспекції з питань праці у Львівській області від 20 лютого 2014 року, від 11 червня 2015 року та від 20 липня 2015 року.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частин першої, другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За змістом зазначеної статті для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Установивши, що позивач звільнений з роботи 12 липня 2010 року, відповідач фактично розрахувався з ним 16 листопада 2011 року, а з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_4 звернувся до суду 13 грудня 2016 року та не просив поновити строк звернення до суду з цим позовом і не навів поважних причин його пропуску, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позивач пропустив строк, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Згідно з частиною п'ятою статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини четвертої, частиною п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 28 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4до Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С. З. Гжицького про стягнення грошових коштів.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов