Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа №754/15409/16-ц

провадження № 61-12801св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа - служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 12 лютого 2018 року в складі колегії суддів: Кулікової С. В., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог указувала, що з 12 вересня 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8

28 грудня 2004 року у них народився син ОСОБА_4.

07 березня 2008 року ОСОБА_8 отримав ордер на право зайняття квартири АДРЕСА_2, на сім'ю складі чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Вказана квартира була надана з урахуванням житлової площі приватизованої двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

26 червня 2008 року ОСОБА_8 помер, у зв'язку з чим був знятий з реєстраційного обліку.

Посилаючись на те, що з березня 2008 року вона постійно проживає у квартирі разом із сином, відповідачі ніколи в квартиру не вселялись та не проживають у ній, оскільки мають на праві власності іншу квартиру за адресою АДРЕСА_1, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в спірній квартирі відповідачі не проживають, оскільки квартира має одну кімнату, невелику площу, там проживає позивач з дітьми, що не дає їм можливості проживати там разом.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 12 лютого 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено. Визнано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідачі ніколи у спірній квартирі не проживали, при цьому вони не довели поважності причин такого непроживання.

У березні 2018 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 подали до Верховного Суду касаційні скарги, в яких просять скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційні скарги мотивовані тим, що апеляційний суд не врахував поважність причин непроживання відповідачів у спірній квартирі. Відповідачі хоча і не проживають у спірному жилому приміщенні, проте інтересу до неї не втратили, переказували позивачу кошти на оплату комунальних послуг, між сторонами склались конфліктні стосунки, що підтверджується наданими відповідачами доказами.

Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

03 квітня 2018 року справа надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

25 квітня 2018 року від ОСОБА_5 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, який мотивований тим, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому касаційні скарги підлягають відхиленню.

04 травня 2018 року до Верховного Суду надійшли заперечення на відзив на касаційну скаргу, які мотивовані тим, що доводи викладені у відзиві на касаційну скаргу не спростовують доводів касаційної скарги.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що неповнолітній ОСОБА_4 зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_2, яка надана його батькові ОСОБА_8 на сім'ю з чотирьох осіб: батька, його та відповідачів, які у спірній квартирі зареєстровані, однак в ній не проживають.

26 червня 2008 року батько позивача помер.

Відповідно до статті 71 ЖК УРСР за тимчасової відсутності наймача або членів сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил норм процесуального закону щодо оцінки доказів.

Виходячи з аналізу статей 71, 72 ЖК Української РСР слід дійти висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин непроживання такої тривалості.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСРстроки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності (постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року справа № 490/12384/16-ц).

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, встановивши, що між учасниками справи існують конфліктні стосунки з приводу користування квартирою, що було предметом розгляду судів, обґрунтовано вважав установлені обставини поважними причинами непроживання відповідачів у спірному житлі.

За таких обставин, правильним є висновок суду про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про поважність причин непроживання відповідачів у спірному жилому приміщенні, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд помилково вважав встановлені судом першої інстанції обставини щодо неможливості проживання в квартирі відповідачів разом з позивачем неповажними причинами непроживання.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_7

задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 лютого 2018 року скасувати.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило