Справа № 456/3499/17
Провадження № 2/456/434/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"19" липня 2018 р. місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Шрамка Р. Т.

з участю секретаря: Панилик О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини земельної ділянки,

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частини земельної ділянки, загальною площею 01234 га, яка розташована в с. Баня Лисовицька, по вул. О.Довбуша, 16 Стрийського району Львівської області. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що позивачка ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 з 1977 року по 02.12.1998 року перебували у шлюбі і за час спільного проживання на земельній ділянці розпочали будівництво житлового будинку, яке припинилося у 1993 року і на даний час перебуває у стадії незавершеного будівництва. 16 грудня 2005 року Стрийський міськрайонний суд ухвалив рішення про визнання за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 незавершеного будівництвом будинку, а присадибна земельна ділянка не була розподілена та перебуває у приватній власності відповідача ОСОБА_2 У звязку з тим, що відповідач набув право приватної власності на земельну ділянку не у формі передачі землі у власність громадянам у межах середньої земельної частки, що обчислювалася Лисовицькою сільською радою в процесі роздержавлення землі, а виділялася сімї для будівництва та обслуговування будинку, тому вона не може належати до особистої приватної власності відповідача. Земельна ділянка по вул. О.Довбуша, 16 у с. Баня Лисовицька Стрийського району площею 0,1234 га. у 1990 році виділялася згідно рішення Лисовицької сільської ради від 17.11.1990 року та рішення Стрийської районної ради від 22.11.1990 року на підставі рішення зборів уповноважених колгоспу ім.Чапаєва під будівництво будинку за рахунок вільного присадибного фонду колгоспу для будівництва житлового будинку для сімї ОСОБА_2, членом сім'ї якої була відповідачка, його дружина. Згідно Кодексу про шлюб та сімю України, 1969 року спільна сумісна власність майно нажите подружжям під час шлюбу є його спільною сумісною власністю. До такого майна належить незавершене будівництво по вул. О.Довбуша, 16 у селі Баня Лисовицька Стрийського району та земельна ділянка площею 0,1234 га виділена для його обслуговування. За позивачкою ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 незавершеного будівництва по вул. О.Довбуша, 16 у с. Баня Лисовицька Стрийського району, тому до неї повинно перейти право власності на відповідну частину земельної ділянки, на якій розташований обєкт нерухомості. Згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданого відділом у Стрийському районі головного управління Держгеокадастру у Львівській області 15.02.2018 року вартість її визначена в розмірі 153877,82 грн. На підставі вищевикладеного, просить суд ухвалити рішення про визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини земельної ділянки, загальною площею 0,1234га., яка розташована у селі Баня Лисовицька по вул. О.Довбуша, 16 Стрийського району Львівської області і надана для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Позивач в судове засідання не зявились, однак їх представник ОСОБА_3, подала до суду заяву та просила розгляд справи проводити за їхньої відсутності, позовні вимоги задоволити, проти прийняття заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2, в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що свідчить оголошення на веб-порталі судової влади України.

Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.. 280 ЦПК України, згідно з якими у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що згідно протоколу зборів уповноважених членів колгоспу ім. Чапаєва від 16.11.1990р., рішення Лисовицької сільської ради Стрийського району від 17.11.1990р., та рішення Стрийської районної ради від 22.11.1990р., за №263 на підставі заяви ОСОБА_2, ОСОБА_2, виділено земельну ділянку площею 0,12 га по вул. Довбуша, 16 в с. Баня Лисовицька Стрийського району Львівської області під будівництво одноквартирного шестикімнатного житлового будинку.

05 червня 1998 року на підставі рішення Лисовицької сільської ради від 26.02.1998р., за №17, ОСОБА_2, було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку.

02 грудня 1998 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Стрийського району Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області шлюбу між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.

Згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16.12.2005р., за позивачем ОСОБА_1, визнано право власності на 1/2 частину незавершеного житлового будинку №16 по вул. Довбуша в с. Баня Лисовицька Стрийського району Львівської області.

Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно з частиною 1 статті 69, частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна,що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше невизначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Наведене за своїм змістом відповідає раніше чинним вимогам ст.ст. 22,28 Кодексу про шлюб та сімю України.

Аналогічні положення містяться в ст.ст.368, 369, 370 Цивільного кодексу України.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що між сторонами був укладений шлюбний договір, а також будь-які інші письмові договори щодо майна, яке є їх особистою приватною власністю, а також щодо майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності, суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття.

Відповідно до вимог абзацу другого частини 1 статті 71 Сімейного кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом, при цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Водночас, суд звертає увагу, що на момент реєстрації права власності за відповідачем на спірні земельні ділянки ще не були внесені зміни до ст.61 Сімейного кодексу України, якими визнавалось, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Відповідно до змін, внесених до Сімейного кодексу України Законом №4766-VI від 17.05.2012 було виключено ч.5 ст.61 Сімейного кодексу України, та доповнено ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України п. 5 наступного змісту: особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

За змістом ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 11 червня 2012 року у справі №6-66ц11, за змістом частини першої статті 81 Земельного кодексу України (далі ЗК України) громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України.

Таким чином громадянин одержує у власність частку із земельного фонду, а тому земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю.

Водночас також зазначено, що, оскільки одним із подружжя в період шлюбу здійснено будівництво житлового будинку, то в силу статей 22, 24 КпШС України в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право іншого з подружжя на 1/2 частину будинку. Оскільки для обслуговування цього будинку виділена у власність земельна ділянка, то в подружжя, за яким визнається право власності на 1/2 частину будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.

Аналогічні висновки зазначені в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі 6-2710цс15, а саме: відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Разом з тим, виходячи зі ст. 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими обєктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

В цьому звязку слід звернути увагу, що аналогічні ст. 30 ЗК України 1992 року збереглися в ст.120 Земельного кодексу України 2001 року.

Так, відповідно до ч.1 ст.120 Земельного кодексу 2001 року, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ч.2 цієї статті, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Та, як визначено ч.4 ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Крім того, відповідно до розяснень Верховного Суду України, викладених в п.18-2 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 №7, зазначено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК .

З урахуванням викладеного суд прийшов до висновку, що, оскільки обєкт незавершеного житлового будинку по вул. Довбуша, 16 в с. Баня Лисовицька Стрийського району Львівської області є спільною сумісною власністю сторін, а також, що частки у праві власності подружжя є рівними по 1/2 частині, то виділена відповідачу земельна ділянка, на якій знаходиться належний сторонам обєкт незавершеного житлового будинку площею 0,1234 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: Львівська область, Стрийський район, с. Баня Лисовицька, вул. О.Довбуша 16 - є також спільною власністю сторін і частки сторін у праві власності на земельну ділянку відповідають їх часткам у праві власності на розташоване на земельній ділянці обєкту незавершеного будівництва та є рівними по 1/2 за кожним із подружжя.

Таким чином, на підставі повно та всебічно досліджених у судовому засіданні доказів, враховуючи, що відповідачем не подано заперечень проти позову та запропонованого позивачем варіанту поділу спільно нажитого майна, а також вимоги чинного цивільного, сімейного та цивільного законодавства, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з вищевикладених підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 60, 61, 63, 69, 71, 110, 112 Сімейного кодексу України, ст.22 КпШС України, ст.81, 116, 120 Земельного кодексу України, 368, 369, 370, 392 ЦК України, , ст.ст. 12, 13, 81, 141, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265, 280-283 ЦПК суд, -

вирішив :

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини земельної ділянки, загальною площею 0,1234га, яка розташована по вул. О. Довбуша в с. Баня Лисовицька Стрийського району Львівської області.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.

Суддя: ОСОБА_5