233 № 233/1118/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2018 року м. Костянтинівка

Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого судді Каліуш О. В., за участі секретаря судового засідання Франчук А.О., позивача ОСОБА_1, представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання договору довічного утримання недійсним,

В С Т А Н О В И В:

21.03.2018 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4, в якому просить визнаний недійсним договір довічного утримання, укладений 12.09.2005 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Костянтинівського МНО ОСОБА_8, зареєстрований у реєстрі за № 4361, як укладений внаслідок обману.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послалась на те, що її батькові, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, на праві власності належала квартира за адресою: м. Костянтинівка Донецької області, бул. Космонавтів, 10, кв. 61, де він зареєстрував дружину та дітей свого померлого у 2006 році сина і її (позивачки) брата ОСОБА_8 ОСОБА_6, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3.

З 2007 року її батько ОСОБА_7 став потребувати додаткового догляду, тому вони з чоловіком перевезли його до свого будинку, де разом проживали до лютого 2018 року.

Протягом 10 років ОСОБА_4 та її діти, будучи зареєстрованими у належній її батьку вказаній вище квартирі, фактично з 2006 року там не зявлялися, їх речі у помешканні були відсутні, заборгували при цьому за сплату комунальних послуг 10000 грн.

Зясовуючи питання заборгованості, вона (позивачка) з батьком встановили, що квартира батька знаходиться під забороною відчуження, про що внесені відомості до відповідного реєстру, у звязку із укладенням та нотаріальним посвідченням у 2005 році договору довічного утримання між ОСОБА_7 та ОСОБА_4

Вони з батьком звернулись до нотаріуса, яка пояснила, що відповідачка ОСОБА_4 у 2005 році привезла до нотаріальної контори батька позивачки ОСОБА_7 для складення договору довічного утримання, який було нею посвідчено. Як пояснив батько, він вважав, що підписав у нотаріуса документи про те, що за квартиру буде сплачувати особисто невістка, а не він, як йому розповіла відповідачка перед поїздкою до нотаріуса.

Нотаріус розяснила, що її батьку слід звернутися до суду із позовом про розірвання договору довічного утримання.

Однак під час оформлення документів 20.02.2018 р. ОСОБА_7 помер у міській лікарні № 5 м. Костянтинівки.

Вважає, що відповідачка фактично обманула її батька, умовила укласти договір, скориставшись його похилим віком, а після цього залишила батька наодинці, не приступивши до виконання своїх обовязків за договором та не повідомивши його близьких про укладення договору. При цьому, згідно з вимогами закону, відповідачка як набувач за договором довічного утримання, була зобовязана матеріально забезпечувати батька, доглядати його, а у разі смерті - поховати, навіть якщо це не було передбачено договором, чого не виконала.

Таким чином, договір довічного утримання, укладений 12.09.2005 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Костянтинівського МНО ОСОБА_8, зареєстрований у реєстрі за № 4361, має бути визнаний недійсним, як укладений внаслідок обману.

У судовому засіданні позивач, її представники позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, зауваживши, що батько позивачки при укладенні договору довічного утримання був обманутий відповідачем, і за життя мав намір розірвати спірний договір. Також, ОСОБА_7 хотів зняти з реєстраційного обліку у належній йому квартирі невістку та онуків. У 2005 році ОСОБА_7 за станом здоровя стороннього догляду не потребував, весь час забезпечував себе самостійно, відповідачка жодних коштів йому не перераховувала, рахунки за квартиру не сплачувала. За час хвороби ОСОБА_7 відповідачка йому ніяких послуг не надавала, похованням його не займалася. Також, коли у 2005 році батько позивачки травмувався, зламавши ребра, за ним доглядала позивачка, забирала до себе, про що відповідачка не знала. У грудні 2017 року ОСОБА_7 звертався до адвоката з метою подання до суду позову про розірвання договору довічного утримання, з яким був укладений договір про надання юридичної допомоги.

Відповідач, її представник у судовому засіданні позов не визнали, підтримавши доводи письмового відзиву (а.с. 61-64), вказуючи на те, що спірна квартира знаходилася у власності ОСОБА_7 з 2001 року, з 2003 року крім власника в ній також проживали відповідачка з дітьми. ОСОБА_7 був людиною похилого віку. Влітку 2005 року він у бесіді повідомив відповідачку ОСОБА_4, що стан його здоровя погіршується, та їй прийдеться його доглядати, на що відповідачка відповіла, що вони разом живуть, і вона у будь-якому випадку буде його доглядати. Коли на початку вересня ОСОБА_7 повернувся до цієї розмови, з його слів, відповідач зрозуміла, що він вже був обізнаний про умови угоди про догляд, яка укладається у нотаріуса, проти її укладення вона не заперечувала, але й не проявляла ініціативи.

12.09.2005 р. вони прибули до нотаріуса. Нотаріус в першу чергу зясувала у ОСОБА_7, яку угоду він хоче укласти і з якою метою. У подальшому нотаріус розяснила умови укладення договору довічного утримання, пояснила ОСОБА_7, що його буде доглядати невістка, а він надає їй у власність свою квартиру. Також, нотаріус зазначила про можливість розірвання угоди у разі, коли одна зі сторін не буде виконувати покладені на неї обовязки.

Після укладення договору ОСОБА_7 та ОСОБА_4 продовжували проживати у квартирі однією сімєю, ОСОБА_7 була надана у довічне користування кімната площею 15,6 кв.м та щомісячно надавалося матеріальне забезпечення у сумі 200 грн. Відповідач купувала продукти харчування та ліки, готувала їжу, прибирала квартиру, у тому числі і кімнату ОСОБА_7 Також, відповідач регулярно вносила плату за комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями за період 2004-2014 р.р. Гроші з пенсії ОСОБА_7 відповідач не забирала, як це зазначено у позовній заяві, так як пенсія ОСОБА_7 надходила на банківський рахунок, і він розпоряджався нею на свій розсуд. Доводи позивача про те, що у 2007 році позивач забрала батька до себе, а відповідач з дітьми з 2006 року у квартирі не зявлялася, є неправдивими: відповідач з дітьми постійно проживала у квартирі по бул. Космонавтів, 10-61, м. Костянтинівка.

У 2014 році відповідач захворіла, лікувалася у лікарні м. Донецька, в цей час ОСОБА_7 продовжував мешкати у своїй квартирі. У 2015 році відповідач змінила місце проживання, однак продовжувала виконувати свої обовязки по догляду ОСОБА_7 У 2016 року відповідач звільнилася з роботи, не маючи змоги працювати, на той період часу вона мала великі матеріальні труднощі. ОСОБА_7 перейшов жити до позивача лише на початку 2017 року. В цей період часу відповідач не могла здійснювати догляд за ним з поважних причин. Про смерть ОСОБА_7 відповідач дізналася через кілька тижнів, тому у його похованні участі не приймала.

Спірний договір був укладений у нотаріальній конторі, його форма та зміст відповідають вимогам закону. Наявність необхідного обєму цивільної дієздатності обох сторін договору по даній справі під сумнів на ставиться. Ініціатива укладення угоди йшла від ОСОБА_7, який самостійно зясував всі умови її укладення та запропонував це відповідачу, яка погодилася. Сторонами протягом багатьох років виконувалися умови договору, ніхто з них за увесь час не ставив питання про його розірвання. Також, доказів перебування ОСОБА_7 «під впливом обману» з боку іншої сторони стороною позивача суду не надано. Вважають позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними та такими, що суперечать вимогам закону, просили відмовити у задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що позивачка є її невісткою. Їй відомо, що останній перед смертю ОСОБА_7 час його доглядала позивач, з якою він проживав і яка після смерті його поховала. Зі слів ОСОБА_7 їй відомо, що він уклав з відповідачем якийсь договір про опікунство. Проте, відповідача за останні 20 років вона (свідок) бачила один раз, коли та приїхала в гості до позивача, з якою на той час проживав ОСОБА_7

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснила, що була знайома з ОСОБА_7 з 2003 року. За життя ОСОБА_7 про договір довічного утримання нічого не розповідав. Їй відомо, що цей договір був укладений без відома і погодження з позивачем. Також зауважила, що ОСОБА_7 був за життя здоровою людиною і кремезним чоловіком, мав богатирське здоровя.

Свідок ОСОБА_3, чоловік позивача, у судовому засіданні пояснив, що близько пяти років тому ОСОБА_7 повідомив йому, що має намір зняти з реєстраційного обліку в належній йому квартирі невістку ОСОБА_4, висловлюючи бажання, щоб їй з онуками «нічого не дісталося». З цього приводу був у адвоката, маючи намір подати позов до суду. Щодо укладення договору довічного утримання йому відомо, що цей договір було підписано ОСОБА_7 внаслідок вмовлянь ОСОБА_4, яка обіцяла сплачувати комунальні послуги за утримання квартири, проте обіцянку свою та умови договору не виконала, а навпаки виманювала у ОСОБА_7 гроші. На час посвідчення оспорюваного договору ОСОБА_7 травмувався, зламавши ребра, погано себе почував, а ОСОБА_4, скориставшись цим та чимось напоївши, його обманула.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснила, що є сусідкою ОСОБА_1 Ій відомо, що у батька позивача ОСОБА_7 була власна квартира, проте приблизно після 2010 року він проживав у дочки. Зі слів ОСОБА_7 їй відомо, що відповідач не приділяла йому ніякої уваги, а діти відповідача - його онуки ображали його. Про оспорюваний договір їй нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_14, син позивача, у судовому засіданні пояснив, що за життя його дід ОСОБА_7 зареєстрував у належній йому квартирі відповідача з її дітьми його онуками, оскільки їм ніде було жити. Відповідач обіцяла діду допомагати, проте обіцянку свою не виконала. У 2014 році дід став скаржитися на те, що онуки його ображають.

Допитана в якості свідка приватний нотаріус Костянтинівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, пояснила в судовому засіданні, що при посвідченні нею у 2005 році оспорюваного договору, нею було зясовано, що його укладення є добровільним, відповідає волевиявленню сторін, при цьому відчужувач ОСОБА_7 розумів суть договору і усвідомлював наслідки його укладення.

У 2017 році ОСОБА_7 звернувся до неї з приводу розірвання оспорюваного договору, пояснивши, що останнім часом набувач за Договором ОСОБА_4 перестала виконувати його умови, він у теперішній час проживає з донькою. Нею було розяснено, що розірвання нотаріально посвідченого договору нотаріусом можливо за умови присутності двох сторін договору, а в іншому випадку за рішенням суду.

Більше ОСОБА_7 до неї не звертався.

Свідок ОСОБА_15, сусідка відповідача, у судовому засіданні пояснила, що їй відомо, що відповідач до 2017 року доглядала батька позивача ОСОБА_7: купувала і готувала їжу, прибирала. При цьому дочку ОСОБА_7 вона ніколи не бачила. У 2017 році відповідач повідомила їй, що ОСОБА_7 забрала до себе дочка.

Свідок ОСОБА_16, знайома відповідача, пояснила у судовому засіданні, що часто бувала в гостях у ОСОБА_4 Під час своїх візитів мала розмови з її свекром ОСОБА_7, який ніколи не скаржився на невістку ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_17, знайома позивача, пояснила у судовому засіданні, що зі слів ОСОБА_7 за його життя їй відомо, що ОСОБА_4 потребувала реєстрації.

Зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до такого:

У відповідності до статті 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) за приписами статті 745 ЦК України укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

За статтею 746 ЦК України, відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров'я (ч.1). Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа (ч.2).

Статтею 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (ч.1). Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності (ч.2). Набувач зобов'язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду) Якщо частина майна відчужувача перейшла до його спадкоємців, витрати на його поховання мають бути справедливо розподілені між ними та набувачем (ч.3).

Згідно зі статтею 750 ЦК України, набувач може бути зобов'язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати; зі статтею 751 ЦК України, матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

Договір довічного утримання (догляду) у відповідності до частини 2 статті 755 ЦК України припиняється зі смертю відчужувача.

Судом встановлено:

Позивачка у справі ОСОБА_1, народилась 16.02.1960 року у м. Костянтинівка Донецької області (а.с. 13-15), її батьком згідно зі свідоцтвом про народження ОСОБА_3 VІІ-УР № 0054330 (копія на а.с. 19) є ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 16-18, 23).

ОСОБА_7 20.02.2018 р. помер, про що Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області складено актовий запис про смерть № 281 від 21.02.2018 р. (копія свідоцтва про смерть серії ІІ-НО № 017534 - на а.с. 22, копія довідки про причину смерті № 88 від 21.02.2018 р. на а.с. 20).

За життя ОСОБА_7 між ним (відчужувач) і ОСОБА_4 (набувач) 12.09.2005 р. було укладено договір довічного утримання (догляду), нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 4361 (а.с. 65, 105).

За умовами цього договору відчужувач передав у власність набувача належну йому на праві власності квартиру №61 у будинку №10 по бул. Космонавтів в м. Костянтинівці Донецької області, а набувач зобов'язався надавати відчужувачу щомісячно матеріальне забезпечення (догляд), що оцінюється сторонами у суму 200 грн.

Квартира за зазначеною вище адресою, загальною площею 42,80 кв.м, житловою площею 26,80 кв.м, належить ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, АЕА/761729, 03.07.2001, посвідченого приватним нотаріусом Костянтинівського МНО ОСОБА_8, р/№ 2252, що підтверджено Інформаційною довідкою з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно (копія на а.с. 29-30).

Відповідно до п. 2.2. оспорюваного Договору, утримання (догляд) визначається сторонами у вигляді: а) забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у кімнаті житловою площею 15, 60 кв.м у відчужуваній квартирі. У обох сторін є право користування допоміжними приміщеннями та службами квартири; б) забезпечення щоденним харчуванням; в) надання побутових послуг; г) забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів.

Згідно з позначкою приватного нотаріуса ОСОБА_8 від 23.03.2018 р. на примірнику договору довічного утримання (догляду) від 12.09.2005 р., наданого на запит суду, у звязку зі смертю відчужувача за Договором ОСОБА_7 знято заборону відчуження квартири №61 у будинку №10 по бул. Космонавтів в м. Костянтинівці Донецької області.

Вирішуючи питання дійсності оспорюваного договору, суд виходив з такого:

Згідно із ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину встановлені статтею 203 ЦК України, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5).

Згідно зі статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (ч.2). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3).

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману передбачені статтею 230 ЦК України: якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч.1). Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину (ч.2).

При укладенні оспорюваного договору довічного утримання вимоги ст.ст.744-746,749-751 ЦК України було дотримано.

Обставин, за якими сторона набувача навмисно ввела сторону відчужувача в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), внаслідок чого правочин має бути визнаний недійсним, судом не встановлено.

Пленум Верховного Суду України у п.20 своєї Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 розяснив, що «правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Стороною позивача наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману не доведені.

Доводи сторони позивача про те, що під час укладення спірного договору ОСОБА_7 бажав лише надати відповідачу можливість проживати у його квартирі, суд до уваги не приймає, оскільки як встановлено судом, відповідач з 15 вересня 2004 року була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, бул. КосмонавтівАДРЕСА_1 (а.с.66), тобто користувалась житлом до укладення договору довічного утримання 12.09.2005 року.

Крім того, допитана в якості свідка приватний нотаріус Костянтинівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, пояснила, що укладення оспорюваного договору сторонами було добровільним, відповідало їхньому волевиявленню, при цьому відчужувач ОСОБА_7 розумів суть договору і усвідомлював наслідки його укладення. При зверненні у 2017 році ОСОБА_7 не заперечував дійсність правочину, та мав бажання розірвати договір з відповідачем.

Покази інших допитаних у судовому засіданні свідків суд не бере до уваги, оскільки ці покази не містять відомостей щодо обставин укладення оспорюваного договору, зокрема про навмисне введення відповідачем як набувачем відчужувача в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Неналежне виконання обовязків або невиконання обовязків стороною за договором довічного утримання могло би бути підставою для розірвання договору та не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

За наведених обставин суд приходить до висновку про необґрунтованість позову, внаслідок чого у його задоволенні слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6) до ОСОБА_6 (зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7) про визнання договору довічного утримання недійсним відмовити в повному обсязі.

Повний текст рішення складено 02 серпня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: О.В.Каліуш