ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 752/6102/14-ц

провадження № 61-4726св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану його представником Астаф'євоюІванною Віталіївною, на рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 червня 2015 року, ухвалене колегією у складі суддів: Кабанченко О. А., Рубан С. М., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначило, що 10 серпня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», який в подальшому змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк» і став правонаступником всіх прав та зобов'язань, та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, відповідно до умов якого ОСОБА_4 надано кредит у сумі 40 000 доларів США на строк до 10 серпня 2014 року зі сплатою 12,5 процентів річних за користування кредитом.

У порушення умов кредитного договору, позичальник свої зобов'язання належним чином не виконував, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 33 266,21 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 16 квітня 2014 року є еквівалентом 412 020,68 грн.

8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за яким до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимагати стягнення заборгованості за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_4

Посилаючись на невиконання позичальником кредитного договору щодо своєчасного погашення заборгованості, позивач просив стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у розмірі 412 020,68 грн, що становить 33 266,21 доларів США.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 4 липня 2014 року, ухваленим у складі судді Шевченко Т. М., позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 33 266,21 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 16 квітня 2014 року становить 412 020,68 грн, та судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд послався на довідку № 73 від 15 травня 2015 року, видану відповідачу первісним кредитором - ПАТ «УкрСиббанк» про те, що договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 10 серпня 2007 року достроково погашений ОСОБА_4 в 2011 році і відступлення права вимоги заборгованості за цим кредитним договором ПАТ «Дельта Банк» у 2012 році зроблено помилково.

У вересні 2016 року ПАТ «Дельта Банк», діючи через свого представника - Астаф'єву І. В., подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило рішення апеляційного суду скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що довідка, надана ОСОБА_4 апеляційному суду, не містить необхідних реквізитів, зокрема, у ній відсутня дата закриття кредитної заборгованості, тобто така довідка не може бути належним доказом погашення кредитної заборгованості.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 вересня 2016 року поновлено ПАТ «Дельта Банк» строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього суду від 5 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він посилається на безпідставне поновлення ПАТ «Дельта Банк» строку на касаційне оскарження рішення апеляційного суду. Наполягає на тому, що довідка № 73 від 15 травня 2015 року, видана ПАТ «УкрСиббанк», є належним доказом погашення ним кредитної заборгованості та помилкової уступки права вимоги за кредитним договором, укладеним з ним. Також ОСОБА_4 у відзиві посилається на те, що позивач не надав доказів укладення договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд .

30 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Так, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша-третя статті 10 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Змістовно близькі приписи закріплені і в частинах першій-третій статті 12 ЦПК України в редакції, що набрала чинності 15 грудня 2017 року.

Особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті (частина друга статті 27 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 131 того ж Кодексу.

Судами попередніх інстанцій встановлено і не заперечується сторонами, що відповідно до договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 10 серпня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк», який у подальшому змінив назву на ПА «УкрСиббанк», та ОСОБА_4, останньому надано кредит у сумі 40 000 доларів США, який відповідач зобов'язувався повернути у повному обсязі до 10 серпня 2014 року або достроково зі сплатою процентів за користування кредитом.

8 грудня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги заборгованості за кредитними договорами, у тому числі за укладеним з ОСОБА_4 кредитним договором.

Вказаний договір посвідчений нотаріально за № 3749.

ПАТ «Дельта Банк» надано виписку з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011 року та акта прийому-передачі документації.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 надав суду довідку від 22 грудня 2016 року № 269, зі змісту якої апеляційний суд встановив, що 18 січня 2011 року в АТ «УкрСиббанк» закрито поточний рахунок у гривні № НОМЕР_1 та поточний рахунок у доларах США № НОМЕР_1.

Ця довідка не містить посилань на те, що ОСОБА_4 сплачено заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 станом на 18 січня 2011 року.

Також матеріали справи не містять доказів того, що ці рахунки стосувались укладеного сторонами договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 10 серпня 2007 року.

Крім того, ОСОБА_4 надана копія довідки від 15 травня 2015 року № 73, за якою договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 10 серпня 2007 року погашений достроково у 2011 році.

Однак, перевіряючи рішення суду першої інстанції і приймаючи до уваги саме довідку від 15 травня 2015 року № 73, апеляційний суд, у порушення норм закону, не врахував наступне.

В силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені статтями 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема, стаття 599 ЦК України припинення зобов'язання пов'язує з його виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Згідно з пунктом 1.37 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування - це послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами.

Відповідно до пункту 5.5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (далі - Положення), форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов'язкові реквізити: номер особового рахунку, дату здійснення останньої (попередньої) операції, дату здійснення поточної операції, код банку, у якому відкрито рахунок, код валюти, суму вхідного залишку за рахунком, код банку-кореспондента, номер рахунка кореспондента, номер документа, суму операції (відповідно за дебетом або кредитом), суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку, суму вихідного залишку.

Пункт 5.6 Положення визначає, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору, може бути виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно вимог закону.

Апеляційний суд у порушення статей 212-214, 316 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, зазначене не врахував, не дослідив достовірність та допустимість наданої ОСОБА_4 довідки про оплату заборгованості за кредитом чи виписки про рух коштів по рахунку боржника, не перевірив належність довідки до первинних банківських документів, оскільки довідка не містить відомостей про суму здійснених клієнтом платежів та інших необхідних реквізитів.

З огляду на викладене при оцінці доказів суд не встановив, чи може така довідка виконувати функції банківської виписки з особового рахунка клієнта банку і слугувати документом, який підтверджує проведення банком касових операцій за кредитними платежами та повне виконання кредитного договору.

Отже, ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційний суд не встановив, тобто рішення апеляційного суду не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, а підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий розгляд є неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконного рішення суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо доводів відповідача, викладених у відзиві на касаційну скаргу, стосовно безпідставного поновлення строку на касаційне оскарження, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують апеляційні і касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

У низці рішень Європейського суду з прав людини закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права ( справа «Гофман проти Німеччини», заява № 34045/96, рішення ЕСПЛ від 11 жовтня 2001 року).

У рішенні від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» (заява № 8863/06) Європейський суд з прав людини висловився щодо того, що право на доступ до суду не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

Отже, при вирішенні питання про поновлення строку на касаційне оскарження та вирішенні питання про відкриття касаційного провадження суд касаційної інстанції, насамперед, прагнув забезпечити право позивача на справедливий судовий розгляд з огляду на рівність сторін у цивільному процесі.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

З урахуванням викладеного касаційний суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України.

Оскільки суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції з передачею справ на новий розгляд, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Дельта Банк», подану його представником Астаф'євою Іванною Віталіївною, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний Г. І. Усик