Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 565/890/15-ц

провадження № 61-5174св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представники позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 (відповідач за зустрічним позовом), ОСОБА_4 (позивач за зустрічним позовом),

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області у складі судді Демчини Т. Ю. від 20 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Гордійчук С. О., Григоренка М. П. від 30 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява мотивована тим, що 15 березня 2011 року ПАТ «Астра Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_3 уклали кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 75 тис. 510 грн зі сплатою процентів за ставкою в розмірі 16 % річних, терміном повернення до 15 березня 2018 року. Проте ОСОБА_3 взяте на себе зобов`язання не виконував, що стало підставою для дострокового стягнення заборгованості. Оскільки поручителем за вказаним зобов`язанням є ОСОБА_3 , то банк просить суд солідарно стягннути з відповідачів заборгованість у розмірі 114 тис. 853 грн 49 коп.

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду іззустрічнимпозовом до ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору поруки.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що цей договір поруки від 15 березня 2011 року, укладений на забезпечення виконання вказаного кредитного зобов`язання, ОСОБА_4 не підписувала.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 20 липня 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 114 тис. 853 грн 49 коп. У задоволенні позову в частині вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив із того, що зазначений договір поруки ОСОБА_4 не підписувала.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 20 липня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 скасовано.

У задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що банк звернувся до суду з позовною вимогою до ОСОБА_4 як поручителя поза межами строку дії договору поруки, який припинив свою дію зі спливом шестимісячного строку після настання строку виконання основного зобов`язання.Так, отримавши вимогу банку про дострокове повернення кредитних коштів, боржник її не виконав, тому новий строк виконання договірних зобов`язань настав 15 березня 2015 року, а банк до суду з позовом до поручителя звернувся 06 липня 2015 року.

У грудні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. подало до суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів у частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк звернувся до суду з позовом у межах строку дії договору поруки, тому заборгованість за кредитним зобов`язанням підлягає солідарному стягненню з боржника і поручителя.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

30 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суди встановили, що 15 березня 2011 року ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір, відповідно до положень якого він отримав кредит усумі 75 тис. 510 грн терміном повернення до 15 березня 2018 року включно.

У пункті3.2.5. цього кредитного договору передбачено, що в разі несплати або неповної сплати позичальником чергового ануїтетного платежу протягом 30 днів, банк направляє позичальнику письмове повідомлення про наявність простроченої заборгованості, в якому вказується розмір заборгованості з урахуванням належних до сплати процентів, комісій та штрафних санкцій. Невиконання зобов`язання з погашення простроченої заборгованості в строк до 30 днів дає право банку вимагати дострокового погашення кредиту в повній сумі, нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, штрафів та пені.

На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором 15 березня 2011 року було укладено договір поруки між ПАТ «Астра Банк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за умовами якого вона взяла на себе обов`язок відповідати перед банком за виконання вказаного зобов`язання як поручитель.

Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 2 грудня 2013 року, укладеним між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк», позивач набувправа вимоги за договором кредиту, укладеним із ОСОБА_3

Станом на 04 червня 2015 року заборгованість відповідачів перед банком складала 114 тис. 853 грн 49 коп.

15 вересня 2014 року позивач направив відповідачам досудові вимоги про сплату заборгованості, яка станом на 28 серпня 2014 року становила 16 тис. 978грн 74 коп. Отримання досудової вимоги боржником не заперечується.

Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Аналіз змісту статей 1054 та 559 ЦК України свідчить про таке.

У разі якщо кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, направивши боржнику вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та інших платежів, при цьому договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, шестимісячний строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, для пред`явлення вимоги поручителю обчислюється від дня дострокового повного погашення заборгованості, зазначеного кінцевим строком у вимозі кредитора до боржника.

Одночасне направлення боржнику та поручителю вимоги про дострокове повернення кредиту у зв`язку з наявністю заборгованості не є вимогою кредитора до поручителя в сенсі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року в справі № 6-28цс14.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не врахував указані норми права та правові висновки Верховного Суду України, викладені в зазначеній постанові, та не звернув увагу на те, що в договорі поруки від 15 березня 2011 року встановлено, що строк закінчення дії цього договору визначено моментом повернення суми кредиту за кредитним договором, а досудова вимога банку від 15 вересня 2014 року, надіслана поручителю, містила вимогу про погашення лише простроченої (поточної) заборгованості.

Також поза увагою суду апеляційної інстанції залишилися те, що в матеріалах справи відсутній договір купівлі-продажу прав вимоги за вказаним договором поруки від 15 березня 2011 року, а лише за кредитним договором від 15 березня 2011 року.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення в справі, неправильно застосував норми матеріального права, порушивши норми процесуального права. Тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк