Справа № 626/2404/18
Провадження № 2/626/904/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21.12.2018 року м. Красноград

Красноградський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді: Дудченко В.О.

за участю секретаря Зінченко Л.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Краснограді цивільну справу за позовом Красноградське ПТМ до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію,-

В С Т А Н О В И В:

Красноградське ПТМ звернулась в суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, в якому зазначає, що відповідач по справі є абонентом Красноградського підприємства теплових мереж. На її імя відкрито особовий рахунок №020941.

В супереч частини 1 пункту 3 ст.20 закону України «Про житлово-комунальні послуги» та ст.24 Закону України «Про теплопостачання» письмовий Договір про надання послуг з теплопостачання між ОСОБА_2 та Красноградським ПТМ з вини боржника не укладено, але згідно усного договору вчиненого на підставі ч.2,3 ст.205 ЦК та ч 2 ст.642 ЦК, Красноградське ПТМ зобовязане надати послуги, а відповідач зобовязаний своєчасно сплачувати за ці послуги.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично спожиту теплову енергію. Згідно п.2.5, ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Красноградське підприємство теплових мереж добросовісно виконує умови договору, забезпечуючи споживача тепловою енергію, але відповідач порушуючи вимоги законодавства, оплату за надані послуги не проводить, і тому за ним утворилася заборгованість в сумі 9343 грн.20 грн.

Згідно типового Договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Сума, нарахованої оплати відповідачу за послуги теплопостачання за період з січня 2005 року по червень 2018 року становить 34707 грн.06 коп., що підтверджується наданими копіями розрахунків. Сума сплачена відділом УПСЗН «Субсидія» за спірний період становить 16844,39 грн. Сума сплачена відповідачем за спірний період становить 9057 грн.67 коп., що підтверджується наданими розрахунками. Інша оплата становить 538,20 грн.

23.05.2018р. Красноградське ПТМ зверталося до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з відповідача, однак судовий наказ було скасовано ухвалою Краксноградського районного суду від 01.06.2018р.

Таким чином позивач просить стягнути з відповідача по справі ОСОБА_2 на користь Красноградського підприємства теплових мереж заборгованість за спожиту теплову енергію в сумі 9343 грн.20 грн. (девять тисяч триста сорок три гривні 20 коп.) та сплачений судовий збір 704,80грн.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, зазначивши при цьому, що будь якої заборгованості у неї немає, оскільки останні чотири роки всі рахунки сплачуються своєчасно та в повній мірі.

Крім того, просила відмовити в задоволенні позову і з тих підстав, що на день подачі позову, сплили всі строки позовної давності, про що заявила відповідне клопотання в якому зазначила, що позивач просить про стягнення заборгованості за період починаючи з 1 січня 2005 року, що у будь-якому випадку знаходиться поза межами трирічного строку подання до суду, заяви про видачу судового наказу. При цьому подає як доказ розрахунки кожний раз за різний період і в яких відображена недостовірна інформація, де за один і той же час не співпадає сума заборгованості, відсутні періодичні платежі, в одному розрахунку є в інших немає і навпаки, довести правдивість платежів не можливо так , як квитанції рекомендовано зберігати лише три роки. До 2015 року вона в квартирі не проживала і послугами з теплопостачання не користувалась. Договір з Красноградським підприємством теплових мереж не укладала, неодноразово зверталась до Красноградського ПТМ про відключення квартири від їх послуг, але їй було відмовлено.

З січня 2015 року в квартирі проживає її донька ОСОБА_3 як інвалід 2-ї групи вона має право на субсидію по оплаті житла і сплачує поточні платежі за спожиту теплову енергію .

Заборгованості за останні чотири роки з січня 2015 року по теперішній час листопад 2018 року по оплаті за послуги Красноградського підприємства теплових мереж не має.

В звязку з чим, посилаючись на загальні строки позовної давності, які встановлені в 3-ри роки, які на її думку сплили, просить відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача з такою позицію не погодився та подав відзив, відповідно до якого посилається, що відповідно ст.256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Послався, що відповідно до ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно наданого до позовної заяви розрахунку по особовому рахунку №020941 відкритому на імя боржниці, останньою не регулярно проводилася сплата за надані послуги, що в свою чергу свідчить про визнання нею свого боргу та фактичне переривання перебігу позовної давності. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно розрахунків проміжки часу між здійсненими відповідачем оплатами не перевищують трьох років.

Красноградське підприємство теплових мереж неодноразово зверталось до суду за захистом своїх інтересів, стосовно стягнення заборгованості з відповідача,а саме - 14.08.2012 року, 26.02,2013 року, 23.10.2014 року, 26.09.2016 року, 22,05,2018року.

Цей факт також свідчить про переривання строку позовної давності.

В судовому засіданні представник позивача підтримав свої позовні вимоги, пославшись на доводи та факти викладені в позові та відзиві.

Відповідач позов не визнала, пославшись на свій відзив на позов та заяву про застосування строків позовної давності.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини та дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог відповідача необхідно відмовити у звязку з недоведеністю позовних вимог.

Згідно з приписами ст.263 ЦПК України суд ухвалює рішення, що обґрунтовується на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Однак в судовому засіданні позивач так і не довів, яка конкретна сума заборгованості мається у відповідача, з огляду на наступне.

Так відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні посилалась на ряд розбіжностей в сумах заборгованості за один і той же період в одних і тих же документах(розрахунках по нарахуванню за теплову енергію), які надавалися самим же позивачем в різний період часу, копії яких надала суду, оригінали яких були взяті з архіву суду, досліджені в судовому засіданні та завірені судом належним чином.

При дослідженні матеріалів справи, наданих сторонами було встановлено, що:

-відповідно до розрахунку заборгованості за теплову енергію, надану позивачем при подачі судового наказу 23.10.2014 року, заборгованість ОСОБА_2 складала: станом на 01.02.2013р. - 0,00грн., а станом на 31.05.2014р. 3260,91грн. Саме на таку суму було подано судовий наказ та його задоволено судом(а.с.39-41);

-при цьому відповідно до розрахунку заборгованості за теплову енергію, надану позивачем до позову від 07.11.2018 року, заборгованість ОСОБА_2 за цей же самий період є зовсім іншою та складає: станом на 01.02.2013р. - 7268,62грн., а станом на 31.05.2014р. 9389,53грн.(а.с.28);

-відповідно до розрахунку заборгованості за теплову енергію, надану позивачем при подачі судового наказу 26.09.2016 року, заборгованість ОСОБА_2 складала: станом на 01.10.2013р. - 0,00грн., а станом на 31.04.20146. 3544,58грн. Саме на таку суму було подано судовий наказ та його задоволено судом(а.с.42-44);

-при цьому відповідно до розрахунку заборгованості за теплову енергію, надану позивачем до позову від 07.11.2018 року, заборгованість ОСОБА_2 за цей же самий період є зовсім іншою та складає: станом на 01.10.2013р. 8232,76грн., а станом на 31.04.2016р. 10237,18грн.(а.с.28-29).

Поряд з цим, відповідно до розрахунків заборгованості за теплову енергію, надану позивачем при подачі судових наказів 23.10.2014 року та 26.09.2016 року, відповідачем ОСОБА_2 в період з 2013р. по 2016р. не було зроблено жодного погашення заборгованості(а.с.40, 43).

Однак відповідно до розрахунку заборгованості за теплову енергію, надану позивачем до даного позову від 07.11.2018 року, ОСОБА_2 за цей же період було сплачено кілька платежів в рахунок погашення заборгованості, а саме: в січні 2014р. 1140грн., в березні 2015р. 200,16грн. та в січні 2016р. - 200,00грн.

В судовому засіданні представник позивача не зміг чітко пояснити, чому в одних і тих же документах за один і той же період часу, які мають офіційні підписи посадових осіб та печатки підприємства, маються такі суттєві розбіжності та різні суми. Пояснив тільки, що на даний час у них на підприємстві змінилося керівництво і попередні начальник теплозбуту та директор ПТМ вже не працюють і будь яких пояснень з цього приводу отримати від них не можливо.

При цьому, відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

2. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стаття 81 ЦПК України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Проаналізувавши вищезазначені положення діючого ЦПК України, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду належних та достовірних доказів, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та яких би було достатньо для задоволення позовних вимог позивача, т.я. останній не довів суду ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Таким чином на час розгляду справи не можливо встановити яка ж дійсна заборгованість мається у відповідача та чи взагалі вона мається, оскільки суду не надано достовірних та належних доказів, які ж наявних документів у справі є належними та допустимими.

При цьому відмова в задоволенні позову в звязку з недоведеністю позовних вимог, не перешкоджає позивачу повторно звернутися з відповідним позовом до суду після усунення вищезазначених суперечностей.

Що стосується заяви відповідача про відмову в позові на підстави спливу строків позовної даності, то суд вважає її передчасною, оскільки строки позовної давності можливо застосувати до спірних взаємовідносин тільки в тому разі, як що буде доведено, що права позивача дійсно порушені, однак сплили строки позовної давності. В даному же випадку позивачем не доведено і судом не встановлено порушення прав позивача на даний час.

Керуючись ст.ст. 13, 76-81, 137,141,259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні цивільного позову Красноградського підприємства теплових мереж до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Харківського апеляційного суду через Красноградський районний суд Харківської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 22 грудня 2018 року.

Суддя