Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 296/6601/16-ц

провадження № 61-4087св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

особа, яка подавала касаційну скаргу (заявник), - Корольовський відділ державної виконавчої служби міста Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Корольовського відділу державної виконавчої служби міста Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на окрему ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 16 вересня 2016 року у складі судді Шалоти К. В. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 25 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Кочетова Л. Г., Гансецької І. А., Товянської О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору довічного утримання недійсним.

Разом з позовною заявою ОСОБА_3 подав до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на кв. АДРЕСА_1. Подана заява обґрунтовувалася тим, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_6, однак за договором довічного утримання від 12 лютого 2016 року, який позивач вважає недійсним, спірне майно перейшло у власність ОСОБА_4 та остання має можливість здійснити дії з відчуження спірного майна, що у подальшому призведе до порушення права позивача як спадкоємця першої черги.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 12 серпня 2016 року заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1

Копія ухвали була надіслана для виконання до Корольовського відділу державної виконавчої служби м. Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (далі - Корольовський ВДВС).

Постановою державного виконавця від 19 серпня 2016 року відмовлено у прийнятті до провадження зазначеної ухвали у зв'язку з тим, що в ухвалі не зазначено індивідуальні ідентифікаційні номери стягувача та боржника, строк пред'явлення виконавчого документа до виконання та місцезнаходження боржника.

Окремою ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 16 вересня 2016 року про виявленні порушення під час вирішення питання про відкриття виконавчого провадження доведено до відома прокуратури Житомирської області для проведення перевірки викладених фактів та вжиття заходів прокурорського реагування та Головного територіального управління юстиції у Житомирській області для здійснення необхідної перевірки та прийняття необхідних заходів реагування.

Ухвала суду обґрунтовувалась тим, що, відмовляючи у відкритті виконавчого провадження, державний виконавець протиправно посилався на те, що виконавчий документ не відповідає вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 14 червня 2016 року № 1414-VIII, далі - Закон України «Про виконавче провадження»), так як у виконавчому документі відсутній ідентифікаційний номер боржника та стягувача, та їх місцезнаходження або місце проживання чи перебування, що не відповідає нормам чинного законодавства. Суд послався на правові висновки щодо застосування норми права, викладені Верховним Судом України у постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-45цс14, у постанові від 25 червня 2014 у справі № 6-62цс14, постанові від 16 грудня 2015 грудня у справі № 6-688цс15, згідно із якими відсутність у виконавчому документі ідентифікаційного коду чи місцезнаходження не може бути перешкодою у захисті або відновленні порушеного права особи та виконання рішення суду. Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 25 жовтня 2016 року апеляційну скаргу Корольовського ВДВС відхилено. Окрему ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 16 вересня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача має право одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну. З огляду на зазначене посилання на відсутність ідентифікаційного номера та адреси боржника у постанові державного виконавця є безпідставними, а ухвала суду першої інстанції є такою, що відповідає вимогам закону.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Корольовський ВДВС просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права. Заявник посилався на те, що в ухвалі про забезпечення позову не зазначені ідентифікаційний номер та місцезнаходження боржника, строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, з огляду на що відмова у відкритті виконавчого провадження є обґрунтованою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 02 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 26 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про державну виконавчу службу» працівник органу державної виконавчої служби зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України.

Як статтею 6 Закону України «Про виконавче провадження», так і пунктом 2.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція), визначено, що державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов'язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчими документами є, зокрема виконавчі листи, що видаються судами.

Пунктом 2 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що до переліку виконавчих документів належать також ухвали судів у цивільних справах, однак лише у випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статі 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.

Відповідно до пункту 1.5 Інструкції під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

З огляду на зазначене, відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника або його місцезнаходження не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-45цс14, Верховний Суд у постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 461/3584/16-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 2-42/11.

Також не є обґрунтованими доводи касаційної скарги щодо відсутності в ухвалі про накладення арешту строку її пред'явлення до виконання, оскільки відповідні строки встановлені статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження» і відмова з цих підстав у відкритті виконавчого провадження має суто формальний й неправовий характер.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін окрему ухвалу суду першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про її законність.

За правилами статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Корольовського відділу державної виконавчої служби міста Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області залишити без задоволення.

Окрему ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 16 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик