ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 596/1881/18Головуючий у 1-й інстанції Цвинтарна Т.М.
Провадження № 22-ц/817/339/18 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

секретаря - Романюк Х.Ю.

сторін - представника заявника ОСОБА_1 - адвоката

ОСОБА_2, представників відповідача Копичинецької міської ради Гусятинського району - Чупрій М.О., Пацюрко Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 596/1881/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Гусятинського районного суду Тернопільської області від 09 листопада 2018 року про відмову у забезпеченні позову в цивільній справі ОСОБА_1 до Копичинецької міської ради Гусятинського району Тернопільської області про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення її позову до Копичинецької міської ради Гусятинського району Тернопільської області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування поданої заяви вказала, що не зважаючи на те, що вона є власником цілісного майнового комплексу у складі будівель та споруд, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 7,2 га, яка потрібна для обслуговування належних їй будівель і з приводу чого нею подано відповідне звернення до органу місцевого самоврядування, відповідачем прийнято рішення про поділ спірної земельної ділянки. Враховуючи звернення її до суду з позовом про скасування вищевказаного рішення та про визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку, а також те, що прийняття нових рішень відносно спірної ділянки, правом розпорядження на яку наділений відповідач, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та ефективний захист її оспорюваних прав та інтересів, оскільки вона буде вимушена звертатися з новими позовами про їх скасування, просила забезпечити поданий нею позов шляхом заборони Копичинецькій міській раді Гусятинського району Тернопільської області вчиняти дії, пов'язані з прийняттям будь-яких рішень стосовно земельної ділянки загальною площею 7,2 га, яка знаходиться на території Копичинецької міської ради в межах населеного пункту, і на якій розміщений належний їй цілісний майновий комплекс (у складі будівель та споруд), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 а також стосовно прав на цю земельну ділянку.

Ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 09 листопада 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду, вважаючи її незаконною, необґрунтованою, прийнятою у зв'язку з неправильним застосуванням норм процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи та постановити нову, якою її заяву задовольнити.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неврахування судом першої інстанції при постановленні ухвали предмету заявленого нею позову, яким є визнання протиправним та скасування рішення відповідача, що стосується земельної ділянки, де розміщено належний їй цілісний майновий комплекс й право на яку до неї перейшло на підставі ч.1 ст.120 ЗК України, а також визнання права власності на частину цієї земельної ділянки, що є необхідною для обслуговування вищевказаного цілісного майнового комплексу. Звертає увагу й на те, що саме факт прийняття відповідачем рішення про поділ спірної земельної ділянки свідчить про наявність підстав вважати, що відповідач, як власник даної земельної ділянки, наділений у зв'язку з цим правом розпорядження нею на власний розсуд, в подальшому може приймати будь-які інші рішення відносно вказаної земельної ділянки, що істотно утруднить ефективний захист прав позивача, який повинен буде докладати значних зусиль та витрат, звертаючись з іншими позовами до суду.

У своєму відзиві Копичинецька міська рада апеляційної скарги не визнала, вважаючи ухвалу суду законною й такою, що скасуванню не підлягає. Звертає увагу на те, що жодні рішення з часу припинення належного попередній особі (державному підприємству) права постійного користування спірною земельною ділянкою, Копичинецькою міською радою не приймалися, а натомість вказана земельна ділянка після припинення права користування юридичної особи була віднесена до земель не наданих у власність чи в постійне користування, а саме: 3 га - сільськогосподарські землі, багаторічні насадження, сади; 4, 2 га - забудовані землі, землі промисловості (за тим самим цільовим призначенням, яке дані землі мали до передачі в постійне користування державному підприємству). У зв'язку з тим, що попередня особа не була власником спірної земельної ділянки (остання перебувала у неї лише на праві постійного користування), то з переходом права власності на цілісний майновий комплекс до заявника право власності в останнього на землю автоматично, як помилково він вважає, не виникло. Крім цього, в зв'язку з тим, що новий власник цілісного майнового комплексу є фізичною особою, а закон (ст. 92 Земельного кодексу України) не передбачає передачу землі у постійне користування фізичним особам (лише - юридичним), вважає, що оформлення такого права за позивачем здійснюється у встановленому законом порядку: шляхом викупу земельної ділянки в органу місцевого самоврядування на підставі цивільно-правової угоди без конкурентних засад або шляхом оформлення користування землею на підставі договору оренди. Жодні дії, які б перешкоджали позивачу оформити правовстановлюючі документи на землю згідно вимог закону, відповідачем не вчинялися, натомість - неодноразово надсилалися листи з проханням приведення документів на земельну ділянку у відповідність до вимог закону (викупу землі або оформлення договору оренди). З урахуванням того, що Радою не було вчинено жодних дій, які б викликали загрозу позбавлення позивача права на земельну ділянку, беручи до уваги обсяг позовних вимог, вважає, що в застосуванні заходів забезпечення позову немає необхідності, оскільки відсутня реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду, яке з урахуванням вимог закону не може бути прийнятим на користь позивача.

У судовому засіданні представник заявника - адвокат ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній; просив її задовольнити.

Представники відповідача Копичинецької міської ради Гусятинського району Тернопільської області Чупрій М.О., Пацюрко Г.А. апеляційної скарги не визнали з підстав, наведених у письмовому відзиві, просили залишити таку без задоволення. Додатково пояснили, що віднесення земельної ділянки за площами 3 га і 4, 2 га до різних категорій земель мало місце у зв'язку з цільовим призначенням кожної з цих площ, відображеним у формі 6-зем, а не у зв'язку з прийняттям радою будь-яких рішень, як помилково вважає представник позивача. Що стосується зазначення у Державному акті на право постійного користування, виданому Копичинецькому заводу гумових іграшок, загального розміру наявної в його користуванні земельної ділянки площею 7,2 га для виробничих потреб, то пояснили, що класифікатор земель не містить такої категорії земель, як землі для виробничих потреб, однак державні акти на землю, що видавалися у 90-х роках дозволяли об'єднувати декілька категорій земель, які надавалися в постійне користування державному підприємству, що й було відображено у державному акті попереднього користувача (3 га + 4, 2 га = 7,2 га). Також, враховуючи те, що земельна ділянка, необхідна позивачу для обслуговування цілісного майнового комплексу в розмірі 7,2 га фактично складається з двох ділянок з різним цільовим призначенням, то відповідно право позивача на кожну з них Копичинецькою міською радою не заперечується, однак перехід такого права може відбуватися лише у межах, встановлених законом: шляхом викупу земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 3 га та на умовах укладення договору оренди на ділянку 4, 2 га, на якій безпосередньо знаходяться будівлі позивача або шляхом вирішення на підставі звернення позивача питання про зміну цільового призначення земельної ділянки площею 3 га й після цього - шляхом укладення договору оренди на всю земельну ділянку площею 7,2 га.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення представників сторін, перевіривши законність оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з урахуванням наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову, з яким звернулася до суду заявник.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком, як таким, що зроблений у відповідності до вимог процесуального закону.

Так, в ході апеляційного розгляду даної справи встановлено, що 29.10.2018 року позивач звернулася до Гусятинського районного суду з позовом до Копичинецької міської ради про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання права власності на земельну ділянку. Підставами заявленого позову зазначала те, що відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України до неї перейшло право власності на земельну ділянку в зв'язку з переходом права власності від попереднього власника на будівлі, що розташовані на вказаній земельній ділянці, з приводу оформлення якого вона звернулася до відповідача. Не зважаючи на це, Копичинецькою міською радою, як розпорядником спірної земельної ділянки, було прийнято рішення, яким таку земельну ділянку було поділено на дві частини з різним цільовим призначенням, хоча наявні правові підстави для передачі їй у власність саме ділянки площею 7,2 га, необхідної для обслуговування будівель, власником яких вона є (а.с. 9-11).

Ухвалою Гусятинського районного суду від 01 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків (а.с. 12).

22 січня 2018 року ОСОБА_1 на аукціоні (електронних торгах) з продажу арештованого майна було придбано нерухоме майно, а саме: цілісний майновий комплекс (у складі будівель та споруд) загальною площею 10453,81 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1

Даний цілісний майновий комплекс розташований на земельній ділянці загальною площею 7,2 га, що була виділена для виробничих потреб рішеннями Копичинецької міської ради від 19 березня 1982 року та від 03 грудня 1993 року Копичинецькому заводу гумових іграшок м.Копичинці та що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії НОМЕР_1, виданим Гусятинською районною радою 08 червня 1994 року.

27 червня 2018 року рішенням № 1160 сесії Копичинецької міської ради на підставі заяви директора ТОВ «Адоніс» про припинення права постійного користування земельною ділянкою у зв'язку із відчуженням нерухомого майна (будівель і споруд), було вирішено: припинити право постійного користування Копичинського заводу гумових іграшок м. Копичинці земельною ділянкою загальною площею 7,2 га, наданою заводу у постійне користування відповідно до вищевказаного Державного акту у зв'язку із відчуженням нерухомого майна (будівель і споруд) правонаступником заводу гумових іграшок - ТОВ «Адоніс; земельну ділянку загальною площею 7,2 га віднести до земель, не наданих у власність чи постійне користування в межах населеного пункту, зокрема: 3,0 га - сільськогосподарські землі, багаторічні насадження, сади; 4,2 га - забудовані землі, землі промисловості.

Цільовим призначенням земельної ділянки площею 7, 2 га станом на 1.01.2016 року є: 3,0 га - сільськогосподарські землі, в тому числа, сільськогосподарські угіддя, багаторічні насадження, сади; 4,2 га - забудовані землі, в тому числі землі промисловості, що стверджується відповідною довідкою форми 6-зем.

Як вбачається з довідки № 830 від 20 грудня 2018 року, виданої Копичинецькою міською радою Гусятинського району, рішення відносно поділу земельної ділянки, на якій розташований об'єкт нерухомого майна в АДРЕСА_1 Гусятинського району Тернопільської області, не приймалися.

Провівши заміри спірної земельної ділянки за допомогою відповідної ліцензованої землевпорядної організації, ОСОБА_1 подала до Копичинецької міської ради заяву про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 7,1 га для обслуговування викупленого нею нерухомого майна, так як загальна площа земельної ділянки, яка зайнята придбаними нею будівлями і спорудами, та необхідна для їх обслуговування, становить орієнтовно 7,1 га.

26 липня 2018 року Копичинецькою міською радою Гусятинського району Тернопільської області ОСОБА_1 було проінформовано щодо наявності у неї встановленого законом обов'язку оформити право на земельну ділянку відповідно до передбаченого законом порядку (а.с.35).

Рішенням Копичинецької міської ради від 19 вересня 2018 року за № 1247 ОСОБА_1 відмовлено у наданні вказаного вище дозволу на виготовлення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки площею 7,1 га для обслуговування цілісного майнового комплексу та одночасно роз'яснено спосіб реалізації нею обов'язку щодо оформлення наявного в неї права на земельну ділянку (а.с.33).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені ст. 150 ЦК України заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Види забезпечення позову визначені ст.150 ЦПК України, п.2 ч.1 якої, в тому числі, передбачає забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.4 своєї постанови від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Частина 3 статті 150 ЦПК України передбачає, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними з заявленими позивачем вимогами.

Співмірність, зокрема, передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, чи майнових наслідків заборони відповідачу, іншим особам здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Враховуючи вищенаведене, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Постановляючи ухвалу про відмову у забезпечення позову, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дав належну правову оцінку обставинам справи, а саме тому, що: спірна земельна ділянка на даний час є власністю Копичинецької міської ради й позивачем не надано доказів існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди її правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в справі, а також, доказів того, що захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для забезпечення позову в даній справі повністю узгоджуються зі встановленими додатково в ході апеляційного розгляду справи обставинами, зокрема з визнанням відповідачем права на земельну ділянку та вчиненням ним активних дій шляхом направлення відповідних листів та прийняття рішень з роз'ясненнями можливості реалізації такого права в спосіб, передбачений законом.

Сам по собі факт оскарження позивачем рішення органу місцевого самоврядування чи факт визнання відповідачем наявного в позивача права на спірну земельну ділянку з інших підстав (зокрема, на підставі ч.2 ст.120 ЗК України), ніж вважає позивач, на думку колегії суддів не може свідчити про наявність об'єктивної можливості вважати, що рішення суду в даній справі утруднить чи зробить неможливим ефективний захист порушених прав ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 35 ч. 1; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1; 390 ч. 1 п. 2 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Гусятинського районного суду Тернопільської області від 09 листопада 2018 року - залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони, в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Дата складання повного судового рішення 22 грудня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи