Ухвала

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 1512/13479/2012

провадження № 61-42506ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В.С., Сімоненко В. М.,

розглянув касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_6, на постанову Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління земельних ресурсів Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання недійсним рішення Одеської міської ради, визначення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння та зобов'язання співвласників вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2001 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Виконавчого комітету Одеської міської ради (далі - Виконком Одеської міської ради), Управління земельних ресурсів Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання недійсним рішення Одеської міської ради, визначення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння та зобов'язання співвласників вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що домоволодіння АДРЕСА_1 є частковою власністю сторін. ОСОБА_8 належить 1/5 частини, а відповідачам - 4/5.

ОСОБА_8 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_9,

ОСОБА_10, Виконкому Одеської міської ради, Управління земельних ресурсів Одеської міської ради про визнання недійсним рішення Виконкому Одеської міської ради від 13 листопада 1998 року № 963 та рішення відповідної сесії Одеської міської ради в частині надання у сумісну часткову власність ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_5 земельної ділянки площею 485 кв. м, що розташована на АДРЕСА_1; визнання недійсними державних актів на право власності на вищевказану земельну ділянку, виданих на ім'я ОСОБА_11, ОСОБА_4,

ОСОБА_5; визначення порядку користування вказаною земельною ділянкою.

ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору дарування частини вказаного домоволодіння.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 17 січня 2003 року у задоволенні позову ОСОБА_8 відмовлено, зустрічний позов

ОСОБА_4 задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2003 року рішення Київського районного суду від 17 січня 2003 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_8 задоволено частково. Визнано недійсним рішення Виконкому Одеської міської ради

від 13 листопада 1998 року № 963 про передачу ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у сумісну часткову власність земельної ділянки площею

585 кв. м, що розташована на АДРЕСА_1, та державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, виданий Виконкомом Одеської міської ради 17 липня 1999 року ОСОБА_12 про передачу ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у сумісну часткову власність земельної ділянки площею 485 кв. м, що розташована на АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову

ОСОБА_10 відмовлено.

Справу у частині вимог ОСОБА_8 про визначення порядку користування земельною ділянкою направлено на новий розгляд іншим складом суду.

Ухвалою Верховного Суду України від 15 грудня 2004 року у задоволенні касаційних скарг Виконкому Одеської міської ради та ОСОБА_5 про скасування рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 червня

2003 року відмовлено.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_7, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати недійсним рішення Одеської міської ради від 08 грудня 1998 року № 77-ХХІІІ «Про передачу громадянам та юридичним особам земельної ділянки та надання в користування» щодо розгляду питання про передачу у сумісну приватні власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_11 земельної ділянки площею 485 кв. м; визначити порядок користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 пропорційно розміру часток у спільній власності на домоволодіння, з можливістю проходу та проїзду до споруд; зобов'язати відповідачів перенести паркан, встановлений на земельній ділянці, яка знаходиться у спільному користуванні на визначеній судом межі.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 04 липня 2014 року позов ОСОБА_13 задоволено частково.

Визнано недійсним рішення Одеської міської ради від 08 грудня 1998 року № 77-ХХІІІ «Про передачу громадянам та юридичним особам земельних ділянок та надання в користування» в частині розгляду питання про передачу у сумісну приватну власність громадянам ОСОБА_11,

ОСОБА_5, ОСОБА_4 земельної ділянки площею 485 кв. м, що розташована на АДРЕСА_1, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, зазначеного у додатку до вказаного рішення № 78.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до вимог

ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право землекористування ОСОБА_7 підлягає захисту шляхом визнання рішення Одеського міськвиконкому

від 13 листопада 1998 року № 963 недійсним, оскільки порушує права останньої. Відмовляючи у решті позовних вимог, районний суд виходив з відсутності доказів на підтвердження порядку користування земельною ділянкою та відсутності висновку будівельно-технічної експертизи.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2018 року рішення Київського районного суду міста Одеси від 04 липня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Визначено порядок користування земельною ділянкою АДРЕСА_1, між співвласниками ОСОБА_5, ОСОБА_4 і ОСОБА_7 відповідно до додатку № 1 до висновку від 19 травня 2017 року № 2224:

- співвласнику ОСОБА_7 виділено у користування земельну ділянку площею 114 кв. м з приляганням до фасадної, правої і задньої зовнішніх меж земельної ділянки, що включає, у тому числі площу, зайняту житловим будинком літера «Б» з сараєм літера «Д», виходячи від довжини земельної ділянки, що знаходиться в загальному користуванні довжиною з лівої сторони 18,47 кв. м та вліво 2,20 кв. м та в сторону будівлі під літера «Б» довжиною 9,33 кв. м, поворот наліво довжиною 9,90 та по стіні будівлі літера «У» 4,64 та спільної стіни з літера «Д» 2,95 поворотом на право 3,24 та 8,81 та направо в сторону вулиці Кондрашина - 5,19; 8,26; 3,99.

- співвласникам ОСОБА_4, ОСОБА_5 виділено у користування земельну ділянку площею 469 кв. м з приляганням до фасадної, лівої і задньої зовнішніх меж ділянки, що включає, к тому числі площу, зайняту житловим будинком літера «А», банею літера «У», гаражами літера «Г», «О».

- земельну ділянку площею 52 кв. м залишено у загальному користуванні з входом з фасадній межі ділянки зі сторони вулиці Кондрашина шириною 2,67 кв. м з приляганням до стіни гаража літера «Г» довжиною 4,06 кв. м, далі з відхиленням 0,82 кв. м та вліво 0,28 кв. м та у довжину по стіні літера «А» 11,38 кв. м та вправо на 0,77 кв. м і довжиною 2,19 кв. м, з лівої сторони довжина спільної земельної ділянки становить - 18,47 кв. м.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи. Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, апеляційний суд виходив з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно.

У касаційних скаргах ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_6, просять скасувати постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким визначити порядок користування земельною ділянкою відповідно до додатку № 3 (варіант № 2) до висновку судової земельно-технічної експертизи від 19 травня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин. ОСОБА_4 вказує, що належним чином завірену копію постанови Апеляційного суду Одеської області

від 14 червня 2018 року отримано її представником ОСОБА_14 13 липня 2018 року, що підтверджується витягом з журналу видачі копій ухвал та рішень суду з цивільних і кримінальних справ Апеляційного суду Одеської області та довідкою Апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2018 року.

Відповідно до частин другої, третьої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, наявні підстави для його поновлення.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до вимог пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України

у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщоправильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Суди встановили, що на земельній ділянці загальною площею 604 кв. м розташовані два домобудівництва з господарськими будівлями: літера «А», що складається з приміщень: «1-1» коридор площею 2,4 кв. м, «1-2» туалет - 1,9 кв. м, «1-3» коридор - 1,2 кв. м, «1-4» житлове приміщення - 11,4 кв. м, «1-5» кухня - 11,8 кв. м, «1-6» коридор - 4,8 кв. м, «1-7» житлове приміщення - 21, 3 кв. м, «1-8» коридор - 4,1 кв. м, «1-9» житлове приміщення -

13,1 кв. м, «1-10» коридор - 5,3 кв. м, «1-11» житлове приміщення - 5,0 кв. м, «1-12» кухня - 5,2 кв. м, «1-13» ванна - 2,5 кв. м, «2-1» мансарда; літера «Б», що складається з приміщень: «1-1» коридор площею 5,7 кв. м, «1-2» кухня - 5,3 кв. м, «1-3» житлове приміщення - 14,3 кв. м.

До 1993 року зазначені житлові будови АДРЕСА_1 належали Київський районній раді народних депутатів міста Одеси. Домоволодінням літера «А» з господарськими будівлями: літера «В» - сарай, літера «Т» - гараж, літера «Е» - баня, літера «Ж» - сарай, літера «І» - сарай, літера «К» - душ, користувалися ОСОБА_11, його дружина -

ОСОБА_4 і син ОСОБА_5; домоволодінням літера «Б» з господарськими будівлями: літера «Д» - сарай, літера «3» - вбиральня, користувався ОСОБА_15.

27 липня 1993 ОСОБА_15 приватизував домобудівництво літера «Б», що становить 1/5 частину домоволодіння АДРЕСА_1, та Управління житлово-комунального господарства Одеського міського виконавчого комітету (далі - УЖКГ Одеського міськвиконкому) видало на його ім'я свідоцтво про право власності на житло.

10 вересня 1993 Одеське міське бюро технічної інвентаризації (далі - Одеське МБТІ) зробило розрахунок часток за домоволодінням АДРЕСА_1 за фактичним користуванням і вказало, що частка ОСОБА_15 у спільній власності на домоволодіння становить: житловий літера «Б», сарай літера «Д», вбиральня літера «З» - 1/5 частини; ОСОБА_16, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - 4/5 частини.

28 жовтня 1993 ОСОБА_16, ОСОБА_4, ОСОБА_5 приватизували житлове будівництво літера «А» з господарськими будівлями: літера «В» - сарай, літера «Г» - гараж, літера «Е» - баня, літера «Ж» - сарай, літера «І» - сарай, літера «К» - душ, що становить 4/5 частин домоволодіння АДРЕСА_1, та УЖКГ Одеського міськвиконкому видало на їх ім'я свідоцтво про право власності на житло.

22 липня 1997 ОСОБА_16, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до Виконкому Одеської міської області із заявою про видачу державного акта на право приватної власності на земельну ділянку площею 600 кв. м, що розташована на АДРЕСА_1 У загальне користування співвласників домоволодіння виділена ділянка площею

37,8 кв. м без визначення меж цієї ділянки.

Також установлено, що рішенням Одеського міськвиконкому

від 13 листопада 1998 року № 963 ОСОБА_16, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на праві спільної приватної власності передано земельну ділянку площею

485 кв. м для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та видано державний акт на вказану земельну ділянку.

01 грудня 2000 року ОСОБА_15 подарував ОСОБА_8 1/5 частину домоволодіння АДРЕСА_1, що складається з кам'яного житлового будинку літера «Б» і надвірних будівель: літера «Д» - сарай, літера «З» - вбиральня, № 2, 3 - огородження, «1» - приміщення.

Рішенням Одеської міської ради від 08 грудня 1998 року № 77-ХХІІІ «Про передачу громадянам та юридичним особам земельної ділянки та надання в користування» передано у сумісну приватну власність ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_11 земельну ділянку площею 485 кв. м, що розташована на АДРЕСА_1, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, зазначеного у додатку до вказаного рішення № 78.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2003 року визнано недійсними рішення Виконкому Одеської міської ради

від 13 листопада 1998 року № 963 про передачу ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_5 у сумісну часткову власність земельної ділянки площею

585 кв. м, що розташована на АДРЕСА_1, та державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, виданий Виконкомом Одеської міської ради 17 липня 1999 року ОСОБА_12 про передачу ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_5 у сумісну часткову власність земельної ділянки площею 485 кв. м, що розташована на АДРЕСА_1.

У сторін право користування земельною ділянкою виникло на підставі рішення Одеської міської ради від 08 грудня 1998 року № 77-ХХІІІ «Про передачу громадянам та юридичним особам земельної ділянки та надання в користування».

Відповідно до частини другої статті 30 ЗК України від 18 грудня 1990 року

№ 561-XII при переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтями 364, 367 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, виходив з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно.

Встановивши, що погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою між сторонами немає, крім того, існує спір про порядок користування земельною ділянкою, оскільки запропоновані варіанти нею не забезпечують вільного доступу до домоволодіння з врахуванням ширини проходу в розмірі 1,33 м (без встановлення паркану), та врахувавши додаток № 1 до висновку судової земельно-технічної експертизи від 19 травня 2017 року № 2224, апеляційний суд установив порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційних скарг матеріалів убачається, що вони є необґрунтованими, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в касаційних скаргах доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задовольнити.

Поновити ОСОБА_4 Зусьєвні строк на касаційне оскарження постанови Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2018 року.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління земельних ресурсів Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання недійсним рішення Одеської міської ради, визначення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння та зобов'язання співвласників зробити певні дії, за касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_6, на постанову Апеляційного суду Одеської області

від 14 червня 2018 рокувідмовити.

Копію ухвали та додані до скарг матеріали направити заявникам.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

В. М. Сімоненко