Справа № 162/284/18
Провадження №2/157/229/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Гамули Б.С.,

з участю: секретаря Карпік Т.В.,

позивача ОСОБА_1,

представників третьої особи прокурорів Багнюк О.В., Антонюка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Маневицька місцева прокуратура Волинської області, про відшкодування моральної шкоди у звязку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,

встановив:

20 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди у звязку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що листом із Любешівського відділення поліції Камінь-Каширського відділу поліції ГУНП у Волинській області від 11 серпня 2017 року за № Г-205/02/24/1-2017 йому повідомлено про результати розслідування кримінальної справи № 43-012-04. Зокрема інформовано, що 24 грудня 2010 року старшим слідчим слідчого відділення Любешівського РВ УМВС України у Волинській області ОСОБА_2 винесено постанову про закриття кримінальної справи № 43-012-04, порушеної відносно позивача, на підставі п. 2 ст. 6 КПК України.

Позивач зазначає, що перебував під слідством 48 місяців і не був повідомлений про його результати. Вважає, що в звязку з цим йому була заподіяна моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав протягом тривалого часу, що були викликані незаконним порушенням відносно нього кримінальної справи, обмеженням конституційного права на свободу пересування, зміну місця проживання, внаслідок обрання щодо позивача міри запобіжного заходу підписки про невиїзд з постійного місця проживання, засудженням до обмеження волі, перебуванням роками під слідством та судом. Внаслідок вказаних вище змін у його житті він зазнав серйозного стресу, що вилилося в його хворобі. Позивач став інвалідом ІІ групи, має діабет важкої форми. Від душевних страждань захворіла та померла його дружина. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 300 000 грн.

У підготовчому судовому засіданні ухвалою суду від 03 липня 2018 року до участі у справі як третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Маневицьку місцеву прокуратуру Волинської області.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги збільшив, просив стягнути з відповідача на його користь 310 000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що кримінальна справа щодо нього була порушена безпідставно, на основі сфабрикованих доказів. Він перебував під слідством та судом понад шість років, що завдало йому чимало душевних страждань та врешті викликало тяжке захворювання. Просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 казначейська служба України свого представника в судове засідання не скерувала, відзиву на позов не подала.

Представники третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Маневицької місцевої прокуратури ОСОБА_4, ОСОБА_5 у судовому засіданні щодо задоволення позову не заперечили, однак суму заподіяної позивачу моральної шкоди вважають завищеною.

Вислухавши пояснення позивача, прокурорів, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підставний та підлягає до задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що 09 лютого 2004 року прокурором Любешівського району Кучером А.А. було порушено кримінальну справу № 43-012-04 щодо ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України з приводу того, що він, обіймаючи посаду голови ліквідаційної комісії СВК «Перемога» с. Велика Глуша Любешівського району Волинської області, будучи службовою особою, 06 липня 2003 року одноосібно, без відповідного рішення ліквідаційної комісії, використовуючи складений особисто завідомо неправдивий протокол загальних зборів власників майнових паїв СВК «Перемога» від 22 травня 2001 року № 2, реалізував мешканцю селища Любешів Волинської області ОСОБА_6 84 фундаментні блоки, віднесені до основних фондів кооперативу, за 2100 грн., не маючи на це відповідних повноважень, які вніс до каси кооперативу.

Окрім того, 15 березня 2004 року помічником прокурора Любешівського району Сидорчуком І.М. на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (в редакції 1960 р.) винесено постанову про закриття вказаної кримінальної справи, порушеної за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, з одночасним порушенням кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366 КК України (а.с. 80).

Вироком Любешівського районного суду Волинської області від 08 червня 2006 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ст. 70 КК України до трьох років обмеження волі з позбавленням права займати посади, повязані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на три роки. На підставі п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію» від 11 липня 2003 року ОСОБА_1 звільнено від призначеного покарання, як потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи (а.с. 96). Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 22 серпня 2006 року вирок Любешівського районного суду від 08 червня 2006 року скасовано, а кримінальну справу повернуто прокурору Любешівського району на додаткове розслідування (а.с. 70).

13 березня 2007 року слідчим прокуратури Любешівського району ОСОБА_7 кримінальну справу № 43-012-04 за ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366 КК України було закрито та в цей же день відносно позивача була порушена кримінальна справа за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України (а.с. 102).

06 лютого 2008 року прокурор Любешівського району скасував постанову слідчого прокуратури ОСОБА_7 від 13 березня 2007 року про закриття та порушення кримінальної справи як незаконну з одночасним порушенням кримінальної справи № 43-012-04 за фактом підроблення документів з метою шахрайства за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України (а.с. 108).

24 грудня 2010 року слідчим СВ Любешівського РВ УМВС України у Волинській області ОСОБА_2 винесено постанову про закриття кримінальної справи № 43-012-04 за фактом підроблення документів з метою шахрайства за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України, підставі п. 2 ст. 6 КПК України (в редакції 1960 року) (а.с. 5).

Таким чином, спір виник щодо відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст. 56 Конституції України.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Приписами ч. 1 ст. 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування моральної шкоди передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року.

Так, стаття 1 даного Закону встановлює, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно зі статтею 2 Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Таким чином, із аналізу зазначених положень законодавства вбачається, що для відшкодування шкоди в порядку, що встановлений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» необхідна наявність певних передумов, а саме: встановлення незаконності дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду в ході розслідування кримінального провадження відносно особи.

При цьому, про незаконність перебування особи під слідством і судом за правилом ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» свідчить постановлення виправдувального вироку, або встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

За таких обставин, оскільки кримінальна справа відносно ОСОБА_1 по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України, закрита на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (в ред. 1960 року) за відсутністю складу даних злочинів, то є всі підстави для відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, то слід зазначити таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 09 лютого 2004 року (з дня порушення щодо нього кримінальної справи) по 24 грудня 2010 року (по день винесення постанови про закриття кримінального провадження), тобто 83 місяці, впродовж яких він був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності, до нього застосовувався запобіжний захід, у його помешканні проводився обшук.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, тобто за вказаними вимогами законодавства встановлений лише мінімальний розмір відшкодування такої моральної шкоди.

Максимальний розмір відшкодування вказаної шкоди законом не встановлений, однак має визначатися компетентним органом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, з урахуванням при цьому вимог розумності та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Виходячи зі сталої практики Європейського суду з прав людини (п. 36 рішення від 10.02.1995 року у справі «Аллене де Рібемон проти Франції»), посягання на презумпцію невинуватості може виходити не лише від судді чи суду, але і від інших органів державної влади.

У свою чергу порушення прав людини та одного з основоположних принципів, що лежить в основі кримінального права презумпції невинуватості, призводить до того, що особа, яку держава обвинувачує у скоєнні злочину, стикається зі значними соціальними та особистими наслідками, зокрема, потенційною можливістю позбавлення волі, соціальним засудженням, а також з іншими психологічними та економічними втратами.

Суд звертає увагу на те, що кримінальне переслідування, яке відбувалося з обвинувальним ухилом, не може не вносити коректив до звичайного життєвого укладу особи, які не завжди носять позитивний характер.

Зазначене суд оцінює як доказ однобокого, з явним обвинувальним ухилом досудового розслідування стосовно позивача, що в свою чергу мало вплив на його моральний стан в контексті уявлення особи про власну цінність у суспільстві та на відсутність реальної можливості в правовий спосіб довести свою невинуватість.

Страждання позивача були повязані з переоцінкою своєї соціальної значимості, що зумовило зміни у ставленні до того життєвого устрою, в якому він існував раніше, і вплинуло на зміст правовідносин, в яких позивач брав участь.

При цьому суд враховує, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, яка носить виключно субєктивний прояв психологічних процесів конкретної особи, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

З огляду на період перебування позивача під слідством і судом протягом 83 місяців розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню на його користь у відповідності до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», не може бути меншим 309 009 грн. (3723 грн. х 83 місяці).

Тому, врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину, тривалість та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, характеру його немайнових втрат, порушення нормальних життєвих звязків, суд з урахуванням засад розумності та справедливості, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 310 000 грн.

Розподіл судових витрат між сторонами суд здійснює у відповідності до норм ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судові витрати в разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 12, 76, 89, 141, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 1176 Цивільного кодексу України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року № 6/5/3/41, суд

вирішив:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання ОСОБА_3 казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 310 000 (триста десять тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, та в дохід держави 3100 (три тисячі сто) гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до підпункту 15.5) п. 1 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повне найменування, імя, місцезнаходження, місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін: позивач ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, вул. О. Пасика, 30, с. Велика Глуша, Любешівський район, Волинська область, 44221; відповідач ОСОБА_3 казначейська служба України, вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601, .

Головуючий: ОСОБА_8