печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Остапчук Т.В,

за участю секретаря Медведєва М.Г.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Тузова В.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

14 червня 2018 року позивач звернувся в суд з вимогами про стягнення з відповідача на його користь 846 599,76 доларів США, що включає 24000,00 доларів США - сума вкладу, 12161,69 доларів США - сума відсотків, 2212 доларів США - 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України, 808226,07 доларів США - 3% за кожний день прострочення на підставі ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" за договором №SAMDN9081 від 29 лютого 2012 року та 647 579,94 доларів США, що включає 20 000,00 доларів США - сума вкладу, 4 820,55 доларів США - сума відсотків, 1699,75 доларів США - 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України, 621059,64 доларів США - 3% за кожний день прострочення на підставі ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" за договором №SAMDN4016 від 06 березня 2013 року.

Позовні вимоги обґрунтовуванні тим, що на виконання умов укладеного з відповідачем договору №SAMDN9081 від 29 лютого 2012 року ним було внесено кошти на депозит у сумі 24000,00 доларів США. На виконання умов договору №SAMDN4016 від 06 березня 2013 року ним внесено на депозит кошти у сумі 20000,00 доларів США. Вимоги позивача від 05 лютого 2016 року щодо розірвання вищевказаних договорів та повернення коштів залишені відповідачем без відповіді. В результаті протиправної бездіяльності відповідача перед позивачем виникла заборгованість, що не погашена на день звернення до суду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 червня 2018 року позов направлено за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпра.

Внаслідок апеляційного оскарження вищевказаної ухвали, постановою Апеляційного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року апеляційна скарга позивача задоволена. Ухвала суду від 15 червня 2018 року скасована, справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду.

13 вересня 2018 року ухвалою суду відкрито провадження у цивільній справі №757/29269/18-ц та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

03 жовтня 2018 року до суду поданий відзив на позовну заяву з заявою про застосування строку позовної давності в 1 рік до вимог щодо стягнення пені.

Згідно поданого до суду відзиву відповідачем зазначено, що у нього відсутній доступ до первинних документів клієнтів Кримського РУ ПАТ КБ ПРИВАТБАНК. Вказана обставина виключає можливість підтвердження або спростування існування правовідносин між позивачем та відповідачем.

Відповідач вважає, що позивачем при здійснені розрахунку відсотків використаний невірний розмір відсоткової ставки. Оскільки вищевказані договори банківських вкладів були розірвані позивачем на підставі його письмової заяви від 05.02.2016 року, то нарахування відсотків за депозитами повинно здійснюватись на суму вкладу по ставці "на вимогу". Згідно Наказу Банку №07 від 05.01.2004 року ставка "на вимогу" становила 1 % по вкладах у гривні, доларах США. З 04 травня 2017 року ставку "на вимогу" зменшено до 0,01 % річних на підставі протоколу Комітету управління активами та пасивами від 25 квітня 2017 року.

Відповідач просить застосувати строк позовної давності щодо нарахування пені на підставі ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів". Враховуючи ст. ст. 256, 258 ЦК України, наголошує, що стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненнями позивача до суду. Оскільки позивач звернувся з вимогою щодо стягнення пені 08.06.2018 року, то пеня може бути нарахована та стягнута лише за період з 08.06.2017 р. по 08.06.2018 р.

Вимога позивача щодо стягнення 3% річних в іноземній валюті на підставі ст. 625 ЦК України не підлягає задоволенню, оскільки може стягуватись виключно у національній валюті (гривні).

В спростування доводів відповідача позивачем подана до суду відповідь на відзив від 12 жовтня 2018 року. Позивач наголошує на тому, що оскільки кошти за укладеним депозитним договором №SAMDN9081 від 29 лютого 2012 року на вимогу позивача від 05 лютого 2016 року так і не були перераховані на його поточний рахунок, то строк вкладу автоматично продовжено, а нарахування відсотків за весь період повинно здійснюватись за відповідною процентною ставкою, передбаченою умовами договору.

Стосовно Договору №SAMDN4016 від 06 березня 2013 року зазначає, що оскільки мінімальний строк вкладу 6 місяців, а не 1 рік, як розраховує відповідач, то нарахування відсотків за ставкою "на вимогу" повинно здійснюватись з 09.09.2015 року, а не з 08.03.2015 року.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяві та просив задовольнити позов.

Представник відповідача, в судовому засідання з мотивів наведених у відзиві позов не визнав.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив:

29.02.2012 року між позивачем та ПАТ КБ "Приватбанк" був укладений договір банківського вкладу №SAMDN9081. Вклад "Стандарт, 12 місяців" на суму 24000,00 доларів США строком на 12 місяців, з 01.03.2012 року по 01.03.2013 року, з процентною ставкою 8% річних. Номер депозитного рахунку: НОМЕР_1. Відсоткова ставка на дату укладення договору становила 8% річних.

Згідно п. 3 вказаного Договору, у випадку, якщо по закінченню строку вкладу, Клієнт не заявить Банку про відмову від продовження строку вкладу, то вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, зазначений в заяві. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки Клієнта в Банк.

Факт укладення сторонами договору №SAMDN9081 від 29.02.2012 року та його зміст підтверджується оригіналом вказаного договору, що у судовому засіданні був наданий представником позивача для огляду. Копія договору №SAMDN9081 долучена до матеріалів справи (а.с. 14).

На виконання умов вказаного договору позивачем внесено на депозитний рахунок НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 24000,00 доларів США, що підтверджується квитанцією №62 від 29 лютого 2012 року (а.с. 15).

29 лютого 2012 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору №SAMDN9081, згідно якої відсоткова ставка по вкладу була збільшена на 0,5%, тобто загалом склала 8,5 %, на строк до 01.03.2013 року (а.с. 16).

Також судом встановлено, що 06 березня 2013 року між позивачем та ПАТ КБ "Приватбанк" був укладений наступний договір банківського вкладу №SAMDN4016 "Стандарт" на суму 20000,00 доларів США строком на 366 днів, по 06.03.2014 року включно, з процентною ставкою за договором 8,5% річних. Номер депозитного рахунку НОМЕР_1.

Пунктом 5 договору № SAMDN4016 передбачено, якщо у строк не пізніше дня закінчення строку вкладу клієнт не заявив банку про повернення вкладу, даний договір продовжується ще на один строк; договір продовжується неодноразово без явки клієнта. Факт укладення сторонами договору №SAMDN4016 від 06.03.2013 року та його зміст підтверджується оригіналом вказаного договору, що у судовому засіданні був наданий представником позивача для огляду. Копія договору № SAMDN4016 долучена до матеріалів справи (а.с. 17).

На виконання умов вказаного договору позивачем внесено на депозитний рахунок НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 20000,00 доларів США, що підтверджується квитанцією №43 від 06 березня 2013 року (а.с. 18).

05.02.2016 року Позивач звернувся до АТ КБ "Приватбанк" з двома письмовими заявами про відсутність наміру продовжувати дію договору №SAMDN9081 та договору №SAMDN4016. Крім того, вимагав повернути усю суму вкладу і нараховані проценти (а.с. 19-20). Факт отримання АТ КБ «Приватбанк» вказаних листів представником відповідача не спростовується.

Згідно ст. 1059 ЦК України Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

У даній справі судом встановлено, що на підтвердження дотримання сторонами письмової форми банківського вкладу позивачем надано оригінали договорів №SAMDN9081 та №SAMDN4016. Також позивач надав квитанцію №43 від 06 березня 2013 року та квитанцію №62 від 29 лютого 2012 року в підтвердження внесення ним коштів на виконання укладених договорів банківського вкладу.

Суд наголошує на тому, що ПАТ КБ "Приватбанк" не заперечує факту укладення сторонами договорів №SAMDN9081 від 29.02.2012 року та №SAMDN4016 від 06.03.2013 року. Крім того, не заперечує факту отримання банком від позивача суми вкладу в загальному розмірі 44000,00 доларів США, а посилається лише на відсутність власних екземплярів оригіналів договорів, платіжних документів та відсутність доступу до електронної бази даних.

Доводи позивача про неповернення банком суми вкладу відповідачем не спростовані та не заперечуються.

Отже, дослідивши вказані обставини та надавши належну оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку про те, що між сторонами дотримана письмова форма банківського вкладу.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Доводи відповідача про те, що ПАТ КБ "ПриватБанк" на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя не мав правових підстав та можливості для здійснення банківської діяльності, у зв'язку з чим банк фактично не мав доступу до свого майна на окупованій території та договорів на цій території, не може бути взято до уваги, оскільки договори банківського вкладу №SAMDN9081 та №SAMDN4016 були укладений не з філією Кримське РУ ПАТ КБ "ПриватБанк", а з ПАТ КБ «ПриватБанк», яка є юридичною особою і повинна відповідати за своїми зобов'язаннями відповідно до чинного законодавства України.

Оскільки стороною укладеного договору банківського вкладу є ПАТ КБ "ПриватБанк", то згідно зі статтями 526, 631, 651, 653, 1058, 1075 ЦК України зобов'язання за договором має виконувати саме ПАТ КБ "ПриватБанк" як юридична особа. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків за укладеними і дійсними договорами.

Згідно ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Судом встановлено, що 06 березня 2013 року між позивачем та ПАТ КБ "Приватбанк" був укладений договір банківського вкладу №SAMDN4016 "Стандарт" на суму 20000,00 доларів США строком на 366 днів, по 06.03.2014 року включно, з процентною ставкою за договором 8,5% річних.

Згідно п. 2 вказаного Договору нарахування відсотків по вкладу розпочинається з першого робочого дня, наступного за днем надходження коштів в банк, і здійснюється за кожний календарний день із розрахунку з фактичної кількості дні в році.

Згідно п. 7 договору сторони мають право достроково розірвати вказаний договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дня до дня розірвання. При повернені вкладу за ініціативою клієнта до закінчення мінімального строку вкладу (6 місяців) з дати початку мінімального строку, клієнту повертається сума вкладу та виплачуються відсотки, нараховані по ставці вкладу "до витребування" за фактичний час використання вкладу.

Згідно Наказу Відповідача №07 від 05.01.2004 року ставка "на вимогу" становила 1 % по вкладах у гривні, доларах США (а.с.77). З 04 травня 2017 року ставку "на вимогу" зменшено до 0,01 % річних на підставі протоколу Комітету управління активами та пасивами від 25 квітня 2017 року (а.с. 78).

На підставі п. 5 Договір банківського вкладу №SAMDN4016 від 06.03.2013 року автоматично продовжував свою дію: з 07 березня 2014 року по 07 березня 2015 року, з 08 березня 2015 року по 08 березня 2016 року. Розірвання договору 09 лютого 2016 року, що не заперечується сторонами, на підставі заяви позивача від 05 лютого 2016 року є достроковим.

Оскільки згідно п.1 Договору мінімальний строк вкладу становить 6 місяців, то на підставі п. 7 Договору, починаючи з 09 вересня 2015 року, нарахування відсотків повинно здійснюватись за ставкою "На вимогу".

Розрахунок відсотків за Договором №SAMDN4016 від 06.03.2013 року є наступним:

За період з 06 березня 2013 року по 08 вересня 2015 року - 4270,96 доларів США (20000,00 доларів США х 8,5% х 917 днів / 365 днів = 4270,96 доларів США); за період з 09 вересня 2015 року по 03 травня 2017 року - 329,86 доларів США(20000,00 доларів США х 1% х 602 днів / 365 днів = 329,86 доларів США); за період з 04 травня 2017 року до 22 листопада 2018 року - 3,11 доларів США (20000,00 доларів США х 0,01% х 567 днів / 365 днів = 3,11 доларів США).

Отже, загальна сума нарахованих відсотків за Договором №SAMDN4016 від 06.03.2013 року складає 4603,93 доларів США (4270,96 доларів США+329,86 доларів США+3,11 доларів США).

Також судом встановлено, що 29.02.2012 року між позивачем та ПАТ КБ "Приватбанк" був укладений договір банківського вкладу №SAMDN9081. Вклад "Стандарт, 12 місяців" на суму 24000,00 доларів США строком на 12 місяців, з 01.03.2012 року по 01.03.2013 року, з процентною ставкою 8% річних. Згідно додаткової угоди до договору №SAMDN9081 відсоткова ставка по вкладу була збільшена на 0,5%, тобто загалом склала 8,5 %, на строк до 01.03.2013 року (а.с. 16).

Згідно п. 3 вказаного договору, у разі, якщо після закінчення строку вкладу, Клієнт не повідомить Банк про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, вказаний в заяві. Строк продовжується неодноразово без явки клієнта в банк.

Договір банківського вкладу №SAMDN9081 від 29.02.2012 року автоматично продовжував свою дію з 02.03.2013 року по 02.03.2014 року, з 03.03.2014 року по 03.03.2015 року, з 04.03.2015 року по 09.02.2016 року.

Договір №SAMDN9081 від 29.02.2012 року на підставі заяви від 05.02.2016 року достроково розірваний за ініціативою позивача 09.02.2016 року, що не оспорюється сторонами.

Судом відхиляються доводи позивача щодо необхідності застосування процентної ставки в розмірі 8% в період з 10.02.2016 р. по 22.11.2018 р. на підставі п. 2.2.1.9.2. "Умов та правил розміщення депозитних вкладів у банку".

Судом встановлено, що згідно Умов та правил розміщення депозитних вкладів у банку, що розміщені на сайті відповідача (https://conditions-and-rules.privatbank.ua/main/view-content-109/?lang=uk) пунктом 2.2.1.9. регулюється процедура автоматичного продовження вкладів. Разом з тим, дана процедура застосовується для всіх вкладів за винятком вкладів, зазначених у п. 2.2.1.10 Умов.

Пунктом 2.2.1.10. вказаних Умов визначається окрема процедура автоматичного продовження вкладів строком на 1 та 2 міс, вклада Джуніор, Приват-вклада та ряду вкладів старих типів, оформлення яких проводилось до 2014 року.

Враховуючи те, що Договір №SAMDN9081 від 29.02.2012 року укладено до 2014 року, то п. 2.2.1.9.2. "Умов та правил розміщення депозитних вкладів у банку", на який посилається позивач, застосуванню не підлягає.

Оскільки сторонами в договірному порядку не визначений розмір відсоткової ставки, що підлягає застосуванню у випадку дострокового розірвання договору з ініціативи клієнта, то суд приходить до висновку, що підлягає застосуванню ч. 2 ст. 1070 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Розрахунок відсотків за Договором №SAMDN9081 від 29.02.2012 року є наступним:

За період з 01 березня 2012 року по 01 березня 2013 року - 2040,00 доларів США (24000,00 доларів США х 8,5% х 365 днів / 365 днів = 2040,00 доларів США); за період з 02 березня 2014 року по 09 лютого 2016 року - 5649,53 доларів США (24000,00 доларів США х 8% х 1074 днів / 365 днів = 5649,53 доларів США); за період з 10.02.2016 року по 03.05.2017 року - 294,57 доларів США (24000,00 доларів США х 1% х 448 днів / 365 днів = 294,57 доларів США); за період з 04 травня 2017 року по 22 листопада 2018 року - 3,73 доларів США США (24000,00 доларів США х 0,01% х 567 днів / 365 днів = 3,73 доларів США).

Отже, загальна сума нарахованих відсотків за Договором №SAMDN9081 від 29.02.2012 року складає 7987,83 доларів США (2040,00 доларів США + 5649,53 доларів США + 294,57 доларів США + 3,73 доларів США).

Відповідно до п. 5 ч. 1ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Статтею 1 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 закону України "Про захист прав споживачів", а саме: сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Такий же правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16.

При цьому тлумачення статей 549, 625 ЦК України та частини п'ятої статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" свідчить, що пеня та 3 % річних є різними правовими категоріями. Пеня та 3 % річних є подібними за способом обчислення та виражаються в певному відсотковому співвідношенні, проте 3 % річних не є видом забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно не виключається одночасне стягнення пені, передбаченої у частині п'ятій статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів", та 3 % річних, встановлених у частині другій статті 625 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 607/10080/16ц.

Разом з тим, реалізація права позивача щодо стягнення пені на підставі ч.5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" не є безмежною та обмежується позовною давністю.

Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно ч. 2 ст. 257 ЦК України Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч.3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" в разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Враховуючи те, що порядок розрахунку пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" аналогічний порядку розрахунку пені у формі неустойки згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України, то суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин на підставі заяви відповідача.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 260 ЦК України).

Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, а сторонами не оспорюється той факт, що обов'язок відповідача з повернення сум вкладів та нарахованих відсотків по договорам банківського вкладу №SAMDN9081 та №SAMDN4016 виник 10.02.2016 року на підставі заяв позивача від 05 лютого 2016 року про розірвання вказаних договорів (а.с. 19-20).

Отже, саме 10 лютого 2016 року в результаті бездіяльності відповідача були порушені майнові права позивача на отримання від банка належних йому коштів. За таких обставин, позивач мав право заявити позовну вимогу про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 закону України "Про захист прав споживачів" протягом одного року з вказаного моменту, тобто до 10.02.2017 року.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до суду з відповідною вимогою 14.06.2018 року, тобто реалізував своє право на захист після спливу позовної давності.

Будь-яких причин спливу строку позовної давності позивачем не наведено.

Висновки суду стосовно необхідності обчислення спеціальної позовної давності щодо стягнення пені з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, відповідають правовому висновку Верховного Суду, що викладений в Постанові від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18).

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні вимог позивача в частині стягнення пені нарахованої на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" у розмірі 808 226,07 доларів США за договором №SAMDN9081 від 29 лютого 2012 року та 621059,64 доларів США за договором №SAMDN4016 від 06 березня 2013 року.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки правовідносини, які склались між сторонами на підставі договору банківського вкладу, є грошовим зобов'язанням, на них поширюється дія частини другої ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності.

Враховуючи, що відповідачем не було виконано грошове зобов'язання щодо повернення сум банківського вкладу по Договорам №SAMDN9081 та №SAMDN4016, позивач має право на стягнення 3% річних від простроченої суми.

За статтею 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З огляду на правову природу 3% річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті України - гривні. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (№ 759/332/15-ц).

Разом з тим, позивачем поданий розрахунок та заявлена вимога щодо стягнення 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України в іноземній валюті. Суд відхиляє доводи позивача щодо наявності стійкої судової практики за якою, суд самостійно при винесені рішення в резолютивній частині вказує еквівалент в гривні за курсом НБУ на день винесення рішення, оскільки вони не відповідають принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Згідно вказаного принципу закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи, що позивачем обраний спосіб захисту, що не відповідає ст. 533 ЦК України та ним не реалізовано належним чином процесуальне право на зміну предмета позову у встановленому порядку, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволені вимог щодо стягнення 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує наступне.

На підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що позивача згідно до ч.3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" звільнено від сплати судового збору, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 2255,00 грн. (352,40 грн. - розмір збору з апеляційної скарги на ухвалу суду від 15 червня 2018 року + 8810,00 грн. - максимальний розмір збору з фізичної особи позивача щодо майнової вимоги з стягнення боргу = 9162,40 грн.).

Згідно п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу входять до судових витрат і розподіляються між сторонами на загальних підставах в силу ст. 137, 141 ЦПК України.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (п.2 ч.2 ст. 137 ЦПК України).

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Судом встановлено, що між позивачем та Адвокатським об'єднанням "Кравець і партнери", 28 лютого 2018 року укладений договір №43 про надання правничої допомоги (а.с. 28-29). Позивачем поданий до суду попередній розрахунок витрат на надання правничої допомоги по вищезазначеному договору в сумі 12000,00 грн. (а.с. 27).

Разом з тим, згідно п. 4.2 договору №43 від 28 лютого 2018 року надання послуг здійснюється Адвокатським об'єднанням після внесенням авансового платежу, що становить 13000,00 грн. (п.1 додатку №1 до Договору № 43). В матеріалах справи відсутні будь-які підтверджуючі платіжні документи оплати позивачем авансового платежу, з чим позв'язується початок надання послуг з правничої допомоги. Крім того, згідно п. 4.5 Договору №43 на підтвердження надання Адвокатським об'єднанням послуг замовнику складається акт про надані послуг.

За таких обставин, відсутність належних документів унеможливлює вирішення питання про відшкодування витрат на надання послуг з правничої допомоги на користь позивача.

Керуючись ст.ст.1058,267, 625 ЦК України, ст.ст.12,13,77,79, 81,263,264,354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" на користь ОСОБА_3 за Договором №SAMDN9081 від 29.02.2012 року 24000,00 доларів США - суму вкладу та 7987,83 доларів США - суму відсотків.

Стягнути з Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" на користь ОСОБА_3 за Договором №SAMDN4016 від 06.03.2013 року 20000,00 доларів США - суму вкладу та 4603,93 доларів США - суму відсотків.

В іншій частині відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" на користь держави судовий збір в сумі 9162,40 грн..

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_3, 02068, АДРЕСА_1

Відповідач: Акціонерне товариство "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК", місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-д, .

Дата складання повного тексту 20.12.2018р.

Суддя Остапчук Т.В.