Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 758/7357/17-ц

провадження № 61-23981св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Банк Петрокоммерц-Україна»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Шахова О. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому, посилаючись на статті 47, 116, 117 КЗпП України, просив стягнути з публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна» (далі - ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна»)заборгованість із заробітної плати на час звільнення у розмірі 12 319,50 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період із 01 червня 2016 року до 31 травня 2017 року у розмірі 60 000,0 грн, компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати за період із 01 червня 2016 року до 31 травня 2017 року (день подачі позову до суду) в сумі 1 478,34 грн та відшкодувати моральну шкоду, яку оцінив у 10 000,00 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що на підставі наказу від 31 травня 2016 року звільнений з посади охоронця відділу охорони та режиму служби безпеки на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

На порушення вимог статті 116 КЗпП України при звільненні відповідач не провів з ним розрахунок.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 31 серпня 2017 року у складі судді Супрун Г. Б. у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив із того, що 17 березня 2016 року у відповідача введено тимчасову адміністрацію, а з 22 квітня 2016 року - розпочато процедуру ліквідації. Тому вимоги про стягнення заробітної плати відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» можуть бути задоволені лише в другу чергу. Крім того, нарахування всіх видів заборгованостей під час тимчасової адміністрації чи ліквідації в банку заборонено за умовами пункту 3 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 31 серпня 2017 року скасовано та ухвально нове, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «БанкПетрокоммерц - Україна» на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати у розмірі 12 319,50 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку з 01 червня 2016 року до 31 травня 2017 року у розмірі 57 750,00 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд виходив із того, що обмеження, встановлені у пункті 1 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не поширюються щодо зобов'язання банку - виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку. Суд вважав правомірними заявлені вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій йому заробітній платі при звільненні у розмірі 12319, 50 грн, а також про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01 червня 2016 року до 31 травня 2017 року.

ПАТ «Банк Петрокоммерц - Україна» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судомнорм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга аргументована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

Зокрема, заявник зазначав, що суд апеляційної інстанції порушив норми статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якою встановлена черговість задоволення вимог кредиторів неплатоспроможного банку. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги. У разі якщо обсяг коштів, одержаних від продажу майна (активів), недостатній для повного задоволення всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до суми вимог, що належать кожному кредитору однієї черги. Таким чином, задоволення вимог окремих кредиторів поза межами ліквідаційної процедури та поза черговості, встановленої статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не допускається.

ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить залишити без змін оскаржуване судове рішення як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 758/7357/17-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не повністю відповідає.

Установлено, що Постановою Правління Національного банку України від 21 квітня 2016 року № 280 відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна».

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 22 квітня 2016 року № 561 про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» та призначено Уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку строком до 21 квітня 2018 року включно.

ОСОБА_3 працював у ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» на посаді охоронця відділу охорони та режиму служби безпеки та був звільнений з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України 31 травня 2016 року, тобто після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ«Банк Петрокоммерц-Україна».

При звільненні позивача на порушення вимог статті 116 КЗпП України з ним не проведений повний розрахунок. Заборгованість по заробітній платі становить 12 319,50 грн.

Позивач у встановленому законом порядку звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» із заявою про влючення його вимог щодо виплати заробітної плати до реєстру кредиторів, на підставі якої ці вимоги визнані та включені до вказаного реєстру у відповідну чергу.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути з банківської установи, що перебуває у процесі ліквідації, заборгованість із заробітної плати, яка йому не виплачена на момент звільнення, а також середній заробіток за час затримки розрахунку та відшкодувати моральну шкоду.

Тобто спірні правовідносини виникли у зв'язку з порушенням банком трудових прав позивача, зокрема, на отримання заробітної плати за виконану роботу та своєчасну виплату розрахункових при звільненні.

Заперечуючи проти позову, ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» вказувало на відсутність вини банку у затримці розрахунку з позивачем при звільненні, оскільки у банківській установі було запроваджено ліквідаційну процедуру, а статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» надано право банку задовольнити грошові вимоги щодо невиплаченої заробітної плати працівнику при звільненні протягом усієї ліквідаційної процедури в порядку черговості за рахунок коштів, одержаних в результаті реалізації (продажу) майна (активів) банку.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що з моменту запровадження процедури ліквідації у ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» будь-які питання, що виникають, зокрема, із порушених прав ОСОБА_3, як колишнього працівника банку, мають бути вирішені ним у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Апеляційний суд вважав правомірними заявлені вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій йому заробітній платі при звільненні, а також про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, у зв'язку з чим скасував рішення суду першої інстанції в цій частині та задовольнив ці вимоги.

Проте повністю з висновком суду погодитись не можна.

За вимогами статей 21 та 22 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

У частині третій статті 15 зазначеного Закону закріплено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

На час звільнення позивача ПАТ «Банк Петрокоммерц - Україна» перебувало у стані ліквідації.

Відповідно до пункту б частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI (далі - Закон України № 4452-VI) ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

З дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту) (пункт 1 частини другої статті 46 ЗаконуУкраїни № 4452-VI).

Відповідно до пункту 1 частини п'яної статті 36 Закону України № 4452-VI під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 36 Закону України № 4452-VI обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку.

Зобов'язання банку, передбачені пунктами 2, 6 частини шостої цієї статті, виконуються банком у межах його фінансових можливостей у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду. Однак виплата заробітної плати не обмежується і не пов'язується з фінансовими можливостями банку, оскільки вона передбачена пунктом 3 частини шостої статті 36 Закону України № 4452-VI).

Під час тимчасової адміністрації здійснюються задоволення вимог із зобов'язань банку щодо виплати заробітної плати (частина п'ята, пункт 6 частини шостої статті 36 Закону України № 4452-VI).

Тобто, на зобов'язання банку у період введення тимчасової адміністрації щодо виплати заробітної плати не поширюються обмеження, встановлені пунктом 1 частини шостої статті 36 Закону України № 4452-VI, і вони виконуються незалежно від його фінансових можливостей, оскільки видача заробітної плати в день звільнення є обов'язком власника чи уповноваженого ним органу.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Сулу від 29 серпня 2018 року у справі № 14-8цс18.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про стягнення з ПАТ «Банк Петрокоммерц - Україна» на користь ОСОБА_3 заборгованості із заробітної плати, розмір якої становить 12 319,50 грн.

Водночас апеляційний суд, неправильно застосувавши норми матеріального права, дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для стягнення з банку сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2016 року до 31 травня 2017 року.

Так, у справі зобов'язання перед позивачем виникли після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» у зв'язку з його звільненням з банку.

Порядок задоволення вимог кредиторів після початку процедури ліквідації банку врегульований розділом VIII Закону.

З дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту) (пункт 1 частини другої статті 46 Закону).

Законом передбачено, що з дня початку процедури ліквідації банку повноваження органів управління банку здійснює, зокрема, уповноважена особа Фонду (пункт 1 частини першої статті 48 Закону).

Відповідно до частини другої статті 46 Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Оскільки на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій у ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» вже було розпочато процедуру ліквідації, стягнення коштів у будь-який інший спосіб, а ніж це передбачено Законом, було неможливим.

Відповідно до наведених вище приписів Закону після початку процедури ліквідації банку вимоги кредиторів задовольняються в порядку визначеної статтею 52 Закону черговості відповідно до реєстру акцептованих вимог. Включення вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів є підставою для їх задоволення за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку.

Порядок задоволення визнаних ліквідатором вимог кредиторів під час ліквідації банку не передбачає можливості задоволення вимог конкретного кредитора поза процедурою, встановленою Законом.

Відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача і початок процедури його ліквідації як юридичної особи зумовили настання для позивача таких правових наслідків, коли початок процедури ліквідації відповідача унеможливив стягнення з банку належних позивачу при звільненні коштів у інший спосіб, а ніж це передбачено Законом.

У спорах, пов'язаних з виконанням банком (в якому запроваджена тимчасова адміністрація та/або розпочата процедура ліквідації) зобов'язань перед кредиторами, норми Закону є спеціальними; Закон є пріоритетним щодо інших нормативних актів України у цих правовідносинах.

Такого ж висновку щодо застосування норм матеріального права дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 29 серпня 2018 року у справі № 127/10129/17, від 13 березня 2018 року в справі № 910/23398/16 та від 22 серпня 2018 року в справі № 559/1777/15-ц.

Отже, висновок суду апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення вимог про стягнення з ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не узгоджуються зі спеціальними нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» про неможливість задоволення вимог звільненому під час ліквідації банку працівнику в інший спосіб, ніж передбачено цим Законом.

За таких обставин, рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в цій частині у задоволенні позову.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

В іншій частині рішення Подільського районного суду міста Києва від 31 серпня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило