Провадження № 2/522/496/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Вадуцкої В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору - ПАТ «УкрСиббанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Сіагал» про визнання права власності на автомобіль, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору нікчемним,

ВСТАНОВИВ:

До суду 30.07.2014 року надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору-ПАТ «УкрСиббанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Сіагал», згідно якого просив визнати за ним право власності на автомобіль «Mitsubishi Pajerp», д.н.НОМЕР_2 дата реєстрації 21.08.2007 року, 2007 року випуску, номер кузова: НОМЕР_4.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

15 квітня 2013 року між ним, ОСОБА_2 (надалі Позивач), та ОСОБА_3 (надалі Відповідач) було укладено договір про організацію правовідносин (надалі договір). Згідно умов укладеного договору (п. 1.1.) Відповідачка передає Позивачу в користування та управління з подальшою передачею у власність, на умовах визначених договором, автомобіль Mitsubishi Pajero держ. номер НОМЕР_2, дата реєстрації 21.08.2007 року, 2007 року випуску, номер кузова: НОМЕР_4 (надалі автомобіль). ОСОБА_2 згідно умов договору зобов'язується щомісячно с 15.04.2013 року сплачувати за ОСОБА_3 кредит отриманий нею в Акціонерному комерційному банку «УкрСиббанк» у сумі не менше 430 доларів США в місяць, передати ОСОБА_3 у власність грошові кошти в сумі 2000 доларів США та сплатити всі витрати ОСОБА_3 по договору про комплексне представництво інтересів № 12 від 15.04.2013 року, що укладений між Позивачкою та Приватним підприємством «Об'єднання адвокатів апарату безпеки бізнесу «Р-Кона». Згідно пунктів 2.1., 2.2., 2.3, 2.4., 2.5 договору 15.04.2013 року Відповідачка видає Генеральну Довіреність з правом передоручення на управління та розпорядження автомобілем на ім'я ОСОБА_4. 15.04.2013 року Відповідачка передає Позивачу копії всіх документів, відносно кредиту, отриманого Відповідачкою в АКІБ «УкрСиббанк» 21.08.2007 року. У період часу з 15.04.2013 по 01.06.2013 року ОСОБА_2 передає ОСОБА_3 у власність грошові кошти в сумі 2000 доларів США, а також у вказаний в договорі період сплачує борг ОСОБА_1 перед АКБ «УкрСіббанком» в сумі 3000 доларів США. Автомобіль Mitsubishi Pajero, держ. номер НОМЕР_2, 15.04.2014 року був переданий Відповідачкою у володіння та користування. Отже, вважає , що на підставі договору від 15.04.2013 року у нього виникло речове право на чуже майно - автомобіль Mitsubishi Pajero держ. номер НОМЕР_2.

Посилався на те, що протягом всього строку дії кредитного договору ОСОБА_2 щомісячно сплачував за ОСОБА_3 платіж по кредитному договору про надання споживчого кредиту та залогу транспортного засобу № НОМЕР_3 від 21.08.2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКБ «УкрСиббанк» в розмірі не менше 430 доларів США щомісячно. Протягом строку дії договору № 12 від 15.04.2013 року ОСОБА_2 сплачував всі необхідні витрати по цьому договору. Покладені на нього, згідно договору, обов'язки ОСОБА_2 виконав в повному обсязі, а саме: Сплатив ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 2000 доларів США (п. 2.3. договору), що підтверджується розпискою Відповідачки про отримання грошей, сплатив заборгованість перед банком в розмірі 3000 доларів США, що підтверджується випискою з банку про зарахування грошових коштів, здійснював і здійснює сплату щомісячних платежів до банку (п. 2.4. договору), що підтверджує виписка з банку про зарахування грошових коштів та банківськими квитанціями, сплатив всі необхідні платежі за договором № 12 від 15.04.2013 року (п. 2.5. договору), що підтверджується прибутковим касовим ордером №12 від 15.04.2013 року на суму 40 000 гривень. Отже, вказував, що він виконав всі обов'язки за договором від 15.04.2013 року і відповідно до умов договору має відповідні права на спірний автомобіль Mitsubishi Pajero держ. номер НОМЕР_2.

Згідно пункту 3.2.6 договору Відповідачка зобов'язалась не чинити будь-яких перепон Позивачу та ОСОБА_4 в користуванні Автомобілем. Пункт 3.2.8. передбачено обов'язок Відповідачки оформити право власності на автомобіль на ім'я ОСОБА_2, або іншу, вказану ним особу 21 серпня 2014 року. У пункті 4.1 укладеного між сторонами договору Відповідачка гарантує, що будь які особи (фізичні юридичні), окрім АКБ «УкрСиббанк» будь-яких прав на автомобіль не мають.

Між тим, 12.07.2014 року Позивачу випадково стало відомо, що спірний автомобіль перебуває у розшуку та на нього накладений арешт. Підставою оголошення у розшук та арешту автомобіля стала постанова державного виконавця 2-го відділу Приморського ВДВС м. Одеси. Виконавче провадження було відкрито для стягнення боргу з ОСОБА_1. Посилався на те, що відповідачка знала, що в неї є борги за якими вона не розрахувалась. Відповідачка знала про наявність виконавчого провадження, була обізнана про те, що на її майно було накладено арешт, в тому числі і на автомобіль Mitsubishi Pajero держ. номер НОМЕР_2 було накладено арешт та його було оголошено у розшук. Про такі обставини відповідачка ОСОБА_2 не повідомила, більш того - повідомляти не збиралась. Про арешт та оголошення у розшук автомобіля Mitsubishi Pajero держ. номер НОМЕР_2 ОСОБА_2 дізнався випадково, і якби не дізнався про це вчасно - автомобіль Mitsubishi Pajero держ. номер НОМЕР_2 був би в нього вилучений та транспортований на штраф майданчик. Таким чином, вважає, що відповідачка свідомо вчинила дії, направлені на порушення прав ОСОБА_2, а саме - права володіння та користування автомобілем Mitsubishi Pajero держ. номер НОМЕР_2, встановлене ст. 395 ЦК України. Посилався на те, що за таких обставин оформлення права власності на автомобіль є неможливим. Вважає, що відповідачка свідомо допустила настання відповідних подій, що явно свідчить про невизнання нею прав ОСОБА_2 на автомобіль Mitsubishi Раї его держ. номер НОМЕР_2, а саме: права володіння, користування та права розпорядження, яке має виникнути 21 серпня 2014 року. Тому він вимушений звернутись до суду з відповідним позовом, як підстави позову зазначив положення ст. 16, 392 ЦК України.

Справа в порядку авторозподілу надійшла до провадження судді Нікітіної С.Й. та ухвалою суду від 18.08.2014 року провадження по справі було відкрито.

До суду 26.01.2015 року надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3, пред'явлений до ОСОБА_2, згідно якого просила визнати нікчемним договір про організацію відносин від 15 квітня 2013 року, укладений між нею та ОСОБА_2 та стягнути судові витрати (т.1, а.с.122-125).

В обґрунтування якого зазначила, що 21.08.2007 року між ОСОБА_3 (далі - Позивач або Позичальник, або Сторона-2) та Акціонерним комерційним інноваційним банком УкрСиббанк» (далі - Банк або Кредитор) було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 (далі - Кредитний договір). Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору Банк зобов'язувався надати Позичальнику, а Позичальник зобов'язувався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти в сумі 34000,00 (Тридцять чотири тисячі) доларів США 00 центів та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, зазначених Договором. За грошові кошти, отримані позичальником за кредитним договором, було отримано транспортний засіб марки Mitsubishi Pajero держ. номер НОМЕР_2, на підставі договору б/н від 21.08.2007 року, укладеного між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_3. Право власності на автомобіль було зареєстровано в РЕВ-2 ДАІ м. Одеси УДАІ ГУМВС України в Одеській області, що підтверджується відповідним свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5, виданого 21.08.2007 року. Отже посилалась на те, що спірний автомобіль є її власність та, окрім того, він перебуває у заставі банку. Вказувала, що кредит, отриманий за кредитним договором, є частково погашеним, проте через причини складного фінансового становища банком до неї пред'явлено позов про стягнення боргу (справа №522/18536/14-ц).

Вказувала, що 15.04.2013 року між нею та ОСОБА_2 було укладено Договір про організацію відносин (далі - Договір), відповідно до якого Сторона-2 передає Стороні-1 у користування, керування з наступною передачею у власність, на умовах передбачених Договором. Автомобіль, а Сторона-1 зобов'язалася щомісячно з 15 квітня 2013 року оплачувати за Сторону-2 кредит, отриманий нею у Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк». у сумі не менше 430 (чотириста тридцять) доларів США у місяць, передала Стороні-2 у власність грошові кошти у сумі 2000 (дві тисячі) доларів США і оплатила усі витрати Сторони-2 за договором на комплексне представництво інтересів № 12 від 15 квітня 2013 року, що укладений між Стороною-2 та Приватним підприємством «Об'єднання адвокатів апарату безпеки бізнесу «Р-Кона» (далі - Договір на комплексне представництво інтересів). Не заперечувала, що 15.04.2013 року Позивач передала Відповідачу автомобіль, технічний паспорт (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5, виданого 21.08.2007 року), ключі від Автомобіля, та отримала від нього грошові кошти у сумі 2100,00 грн. (дві тисячі сто гривень. 00 коп.), та 2000.00 доларів США (дві тисячі), що підтверджується відповідними розписками. Таким чином, відповідно до Договору відбулася фактична передача Відповідачу Автомобіля у користування та Позивачем була отримана передбачена Договором частина оплати.

При цьому, посилалась на те, що за своєю природою спірний договір є договором оренди (найму транспортного засобу) та мав бути нотаріально посвідченим. Оскільки вони останній нотаріально не посвідчили, то вважає, що відповідно до ст. 220 ЦК України договір від 15.04.2013 року є нікчемним. Вважає, що ОСОБА_2 не визнає нікчемність оскаржуваного договору та безпідставно вважає його укладеним, отже, на думку ОСОБА_3, між нею та ОСОБА_2 існує спір щодо дійсності спірного договору, що обумовило подання нею зустрічного позову.

До суду надійшли письмові заперечення від ОСОБА_3 на позовну заяву ОСОБА_2, згідно якого позовні вимоги не визнали та заперечували проти задоволення первісного позову (т.1, а.с.163-167). Вважають, що спірний автомобіль знаходиться у володінні ОСОБА_2 неправомірно та безпідставно, доводи первісного позивача про нібито наявність у нього речового права на чуже майно, власником якого є ОСОБА_3, вважають такими, що не відповідають дійсним. Отже, у зв'язку з відсутністю правових та фактичних підстав виникнення у ОСОБА_2 права власності на спірний автомобіль, вважають, що визнання права власності в порядку ст. 392 ЦПК України є неможливим.

Також представник ОСОБА_3 надав до суду письмові пояснення (т.1, а.с.174-175), згідно яких зазначив, що відповідно до положень цивільного законодавства (ст. 586 ЦК України) ОСОБА_3 не мала необхідного обсягу повноважень для передання предмета застави у користування, а тим більше вирішувати питання щодо передачі у власність автомобіля у власність іншим особам, укладення такого правочину суперечило як положенням законодавства, так і умова кредитного договору, в заставу якого передано спірний автомобіль. таким чином, вважають, що оскаржуваний договір має не лише ознаки нікчемності (оскільки нотаріально не посвідчений), а також ознаки недійсності правочину на підставі ч.1 ст. 203 ЦК України (суперечить законодавству).

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 надав до суду додаткові заперечення (т.2, а.с.8-9), згідно яких вважають, що долучені ОСОБА_2 документи про ремонт автомобіля не пов'язані з підставами позову, крім того, в вказаних документах замовником зазначено - ОСОБА_3 яка у свою чергу, їх не замовляла та ці документи не підписувала. Заперечували щодо виписки за кредитним договором, наданих первісним позивачем, вважають її неналежним та недопустимим доказом по справі.

Ухвалою суду від 09.09.2015 року в якості третьої особи за позовом ОСОБА_2 було залучено ПАТ «Укрсиббанк» (т.2, а.с.17).

Ухвалою суду від 04.10.2016 року в якості третьої особи за позовом ОСОБА_2 було залучено ТОВ «Фінансова компанія «Сіагал» (т.2, а.с.96).

18.11.2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9 надав до суду додаткові пояснення (т.2, а.с.115-117), згідно яких зазначили, що на їх думку, оскаржуваний договір про організацію відносин від 15.04.2013 року є договором лізингу та мав бути нотаріально посвідченим. Крім того, у позивача ОСОБА_2 за оскаржуваним договором не виникало право на визнання за собою права власності на транспортний засіб. Оскаржуваний договір не є договором застави, не породжує правові наслідки щодо переходу права власності до позивача. Крім того, сплата ОСОБА_2 кредиту за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 не була здійснена у повному обсязі.

Згідно додаткових заперечень представника ОСОБА_1 (т.2, а.с.129-130), зміст спірного договору не був направлений на передачу права власності, а передбачав надання ОСОБА_2 в користування автомобіль в обмін на сплату ним кредитних зобов'язань ОСОБА_1. Отже. оскаржуваний договір вважають змішаним, який містить умови договору найму (оренди) транспортного засобу та договору фінансового лізингу, і при цьому він не був нотаріально посвідченим.

У зв`язку з рішенням Дисциплінарної палати від 22.08.2017 року № 2503/0дп/15-17 про притягнення до дисциплінарної відповідальності та внесення подання Вищої Ради Правосуддя про звільнення ОСОБА_10 з посади судді Приморського районного суду м. Одеси, на підставі наказу в. о. керівника апарату суду Чукова Л.В. від 06.09.2017 року № 151/а про передачу нерозглянутих справ, та на підставі службової записки помічника судді, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, здійснено повторний авто розподіл справи.

Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В.. Ухвалою суду від 20.09.2017 року справу було прийнято до провадження судді та призначено до судового розгляду на 07.11.2017 року.

07.11.2017 року розгляд справи був відкладений на 11.12.2017 року у зв'язку з неявкою представників третіх осіб. 11.12.2017 року представники позивача ОСОБА_12 та ОСОБА_13 та представник відповідача-Мазур Б.І. надали суду свої пояснення по суті позовів, після чого розгляд справи за клопотанням сторін був відкладений на 20.02.2018 року для виклику свідків.

У судовому засіданні 20.02.2018 року надали свої пояснення як свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15. Розгляд справи був відкладений на 17.04.2018 року для виклику ОСОБА_3 для дачі нею особистих пояснень.

У судовому засіданні 17.04.2018 року був допитаний свідок ОСОБА_16. Розгляд справи був відкладений у зв'язку з неявкою ОСОБА_3 на 07.06.2018 року для повторного виклику відповідачки.

07.06.2018 року з'явилась відповідачка ОСОБА_3 , яка зазначила що позов ОСОБА_2 не визнає, та зазначила що вона вважає що ОСОБА_2 іі обманув, та за клопотання сторін по справі було оголошено перерву до 11.10.2018 року.

При цьому у судовому засіданні 07.06.2018 року ОСОБА_3 також пояснила, що звернулась до ОСОБА_2 з проханням допомогти їй розірвати шлюб із чоловіком та поділити спільне майно. ОСОБА_2 сказав, що допоможе їй та назвав вартість його послуг, і у подальшому запропонував, що за послуги візьме в оренду у неї автомобіль, на що вона погодилась і вона оформила відповідну довіреність на користування автомобілем на одну із співробітниць позивача. При цьому не заперечувала, що читала умови договору та отримала від позивача 2000 дол. США. ОСОБА_2 обіцяв, що підготовить всі документи та збере всю необхідну інформацію для розірвання нею шлюбу, та виплатить за неї кредит, проте пізніше почав уникати її, змінив телефон та офіс. Посилалась на те, що ОСОБА_2 обманув її та навіть не подав до суду позов про розірвання шлюбу. Після її пошуків, позивач став погрожувати їй та вимагати, щоб вона оформила на нього автомобіль. Посилалась на те, що умови договору готували юристи ОСОБА_2., проте вона не збиралась віддавати йому у власність автомобіль, а позивач мав лише допомогти їй із процесом розірвання шлюбу. Посилалась на те, що автомобіль був переданий ОСОБА_2 в ідеальному стані, позивач сам тоді був за кермом та перевіряв авто, катався на ньому та залишився задоволеним. Також він на то час залицявся до неї і вона йому вірила та передала автомобіль. Свій позов підтримала.

Зазначила, що наприкінці 2013 році вона думала, що буде продавати автомобіль, оскільки мала борг перед банком, проте не знала ні де автомобіль, ні де знаходиться ОСОБА_2, тому звернулась до міліції із відповідною заявою.

У судовому засіданні 11.10.2018 року для огляду суду були надані оригінал договору про організацію відносин від 15.04.2013 року, дві розписки від 15.04.2013 року, квитанція до прибутково-касового ордеру №12 від 15.04.2013 року, договір №12 від 15.04.2013 року та довіреність від 15.04.2013 року на ОСОБА_4. Розгляд справи був відкладений на 12.12.2018 року для підготовки сторін до дебатів.

У судовому засіданні 12.12.2018 року представник позивача - ОСОБА_13 (по ордеру серії МК№037208 від 01.09.2015 року) у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Крім того зазначила що банк не заявив будь-яких претензій , який продав свій борг ТОВ «ФК «Сіагал», а ой у них його викупив. Відчуження так і не відбулося, 03.09.2014р. відповідачка скасувала видану нею довіреність подала завідомо неправдиву заяву до міліції про злочин і було порушено кримінальну справу и є вирок суду. Позивач викупив залишок боргу. Заперечувала проти задоволення зустрічних позовних вимог, вважає їх необґрунтованими. Посилалась на те, що позивач виконав усі умови оскаржуваного договору і передав ОСОБА_3 відповідну суму коштів, виплатив за неї кредит на суму 8075 дол. США (заборгованість з квітні 2013 року по лютий 2014 року), у свою чергу ОСОБА_3 розуміла умови договору та передала позивачу автомобіль, техпаспорт, ключі від нього та видала довіреність. Посилалась на те, що сторони розуміли зміст договору, що свідчить про їх дійсні наміри, проте відповідачка на виконання умов оскаржуваного договору не оформила на позивача право власності відносно автомобіля, а тому вважають, що за позивачем має бути визнано право власності на спірний автомобіль. 03.09.2014 року позивачка скасувала видану нею довіреність та ухиляється від виконання укладеного нею договору.

Представника відповідачки у судовому засіданні 12.12.2018 року первісні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, підтримав усі обставини, викладені ними у письмових поясненнях та запереченнях, зазначив, що оскаржуваний договір є нікчемним, оскільки не був нотаріально посвідчений та не був направлений на передачу автомобіля у право власності ОСОБА_2. Підтримав зустрічні позовні вимоги.

У матеріалах справи наявна заяви від представника ТОВ «Укрсиббанк» та представника ТОВ «ФК «Сіагал»(а.с.203 т.2), згідно яких просили справу розглядати за відсутності їх представників.

Заслухавши пояснення осіб, які були присутні в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Із матеріалів справи судом встановлено, що 15 квітня 2013 року між ОСОБА_2 (надалі Позивач) та ОСОБА_3 (надалі Відповідач) було укладено договір про організацію правовідносин (надалі договір) (т.1. а.с.143-146).

Згідно умов укладеного договору (п. 1.1.) Відповідачка передає Позивачу в користування та управління з подальшою передачею у власність, на умовах визначених договором, автомобіль Mitsubishi Pajero держ. номер НОМЕР_2, дата реєстрації 21.08.2007 року, 2007 року випуску, номер кузова: НОМЕР_4 (надалі автомобіль). ОСОБА_2 згідно умов договору зобов'язується щомісячно з 15.04.2013 року сплачувати за ОСОБА_3 кредит отриманий нею в Акціонерному комерційному банку «УкрСиббанк» у сумі не менше 430 доларів США в місяць, передати ОСОБА_3 у власність грошові кошти в сумі 2000 доларів США та сплатити всі витрати ОСОБА_3 по договору про комплексне представництво інтересів № 12 від 15.04.2013 року, що укладений між ОСОБА_3 та Приватним підприємством «Об'єднання адвокатів апарату безпеки бізнесу «Р-Кона».

Згідно пунктів 2.1., 2.2 договору 15.04.2013 року Відповідачка видає Генеральну Довіреність з правом передоручення на управління та розпорядження автомобілем на ім'я ОСОБА_4, передає копії всіх документів з приводу кредиту, отриманого Відповідачкою в АКІБ «УкрСиббанк» 21.08.2007 року.

Згідно п..2.3, 2.4 договору від 15.04.2013 року, в період з 15 квітня по 01 червня 2013 року ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_3 кошти на суму 2000 дол. США, а також у період 2013 року виплачує борг ОСОБА_3 перед АКІБ «Укрсиббанк» в сумі 3000 дол. США; на протязі строку дії кредитного договору ОСОБА_2 виплачує за ОСОБА_3 кредит отриманий нею в Акціонерному комерційному банку «УкрСиббанк» у сумі не менше 430 доларів США в місяць.

Крім того, згідно п.2.5 вказаного договору, на протязі дії договору про комплексне представництво інтересів № 12 від 15.04.2013 року, що укладений між ОСОБА_3 та Приватним підприємством «Об'єднання адвокатів апарату безпеки бізнесу «Р-Кона», ОСОБА_2 оплачує всі необхідні витрати за вказаним договором, а саме судовий збір, гонорари адвокатів, витрати, пов'язані із поїздками адвокатів, будь-які інші встановлені збори та платежі, пов'язані із виконанням зобов'язання ОСОБА_3 за договором №12 від 15.04.2013 року.

Згідно умов п.3.2.8, 3.2.9 договору, ОСОБА_3 зобов'язалась 21 серпня 2014 року оформити право власності на вказаний автомобіль на ім'я ОСОБА_2 або будь-яку іншу особу, визначену ним; здійснити всі дії, необхідні для оформлення права власності.

Із матеріалів справи також вбачається, що 15.04.2013 року між ОСОБА_3 (клієнт) та ПП «Об'єднання адвокатів апарату безпеки бізнесу «Р-Кона» (консультант) було укладено договір №12 на комплексне представлення інтересів, згідно умов якого (п.1.1.) клієнт поручає, а консультант зобов'язався виконати від імені клієнта доручення щодо реалізації технологічної схеми, відомої обом сторонам, відносно поділу майна клієнта, придбаного під час перебування у шлюбі з ОСОБА_17 (т.1, а.с.147-149).

Згідно п.3.1 вказаного договору, витрати за виконання доручення в рамках діючого договору, складають 40 000 грн. та оплачуються ОСОБА_2 за клієнта на підставі договору про організацію правовідносин від 15.04.2013 року.

Як встановлено з пояснень сторони позивача, від імені ПП «Об'єднання адвокатів апарату безпеки бізнесу «Р-Кона» саме представником ОСОБА_2 - ОСОБА_13 був підписаний вказаний договір.

Згідно пояснень сторін, 15.04.2013 року Відповідачка передала Позивачу автомобіль і копії всіх документів, відносно кредиту, отриманого Відповідачкою в АКІБ «УкрСиббанк» 21.08.2007 року. Також передала позивачу технічний паспорт на автомобіль та ключі від нього.

Також, того ж дня 15.04.2013 року ОСОБА_3 видала на ім'я ОСОБА_4 довіреність із правом користування вищевказаним автомобілем Mitsubishi Pajero держ. номер НОМЕР_2 (т.1, а.с.40).

15.04.2013 року позивач передав ОСОБА_3 за розпискою кошти на суму 2000 дол. США, що визнається обома сторонами та підтверджується копією розписки від 15.04.2013 року, наявною в матеріалах справи, оригінал якої оглядався судом (т.1, а.с.37,150)

За розглядом справи судом встановлено, що у період часу з 15.04.2013 по 01.06.2014 року від імені ОСОБА_2 сплачувався борг ОСОБА_3 перед АКБ «УкрСиббанком» за кредитним договором № від 21.08.2007 року. Згідно пояснень сторони позивача, що не заперечувалось стороною відповідача, залишок за несплаченим кредитом становить приблизно 2000 дол. США..

Між тим, у подальшому 03.09.2014 року ОСОБА_3 було скасовано вищевказану довіреність, видану 15.04.2013 року на ім'я ОСОБА_4, що підтверджуються копією витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей №27407729 від 03.09.2014 року (т.1, а.с.171).

Суд вбачає, що у подальшому оформлення права власності на автомобіль за ОСОБА_2 або іншу визначену ним особу не відбулось, що і стало приводом звернення ОСОБА_2 до суду із відповідним позовом про визнання за ним права власності на спірний автомобіль. Позовні вимоги вмотивовані тим, що ним умови укладеного 15.04.2013 року договір про організацію правовідносин виконані у повному обсязі, проте ОСОБА_3. ухиляється та не визнає свої зобов'язання за вказаним договором.

У свою чергу, ОСОБА_3 оскаржується дійсність вказаного договору про організацію правовідносин від 15.04.2013 року, посилаючись на його нікчемність, оскільки він не був нотаріально посвідченим та окрім того суперечить засадам цивільного законодавства.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні 20.02.2018 року пояснила, що знайома з обома сторонами: з ОСОБА_2 з 2010 року (він її клієнт та колега), з ОСОБА_3 з 2013 року (бачила її декілька разів, у т.ч. коли приймала участь при укладенні оскаржуваного договору з ОСОБА_2В.). Зазначила, що ще одного разу бачила ОСОБА_3 у серпні 2014 року, до цього часу ОСОБА_2 вже повністю виконав свої зобов'язання перед ОСОБА_3 (у тому числі повністю погасив кредит) та вона була зобов'язана переоформити на нього (чи будь-яку іншу вказану ним особу) спірний автомобіль. Тоді ОСОБА_3 повідомила, що не має можливості переоформити автомобіль та попросила відкласти це на вересень 2014 року. Проте, у вересні 2014 року вона подала відносно ОСОБА_2 заяву до Приморського ВП за ст. 190 ч.4 КК України (нібито він здійснив відносно неї шахрайство), другого разу ОСОБА_3 з відповідною заявою зверталась в кінці вересня 2014 року до Порто-франківського ВП.. Саме свідок надала до відділу поліції всі підтверджуючі право користування ОСОБА_2 документи (відповідний договір про організацію правовідносин, акт прийому-передачі автомобіля, розписку на 2000 дол. США та докази з приводу погашення заборгованості за тілом кредиту), та кримінальна справа була закрита. Пізніше, в ЄДРДР були внесені відповідні дані про вчинення нею кримінального правопорушення та обвинувальний акт був переданий до Приморського районного суду м. Одеси, і ОСОБА_3 була засуджена за надання завідомо неправдивих показань та 28.01.2015 року її відпустили на поруку, того ж дня вона подала зустрічний позов. Зазначили, що вона, як адвокат ОСОБА_2, викупила у банку право вимоги до ОСОБА_3 та на теперішній час позивач є заставодержателем.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що знайома з позивачем, працювала помічником адвоката позивача та сплачувала кредит від імені ОСОБА_2 за зобов'язаннями ОСОБА_3. Відповідачку свідок бачила декілька разів, остання приїжджала в м. Севастополь до ОСОБА_2 оскільки вони були знайомі, останнього разу десь в 2014 році. При цьому свідок зазначила, що їй невідомі обставини укладення спірного договору, вона лише платила кошти від імені позивача в рахунок погашення кредиту, а позивач використовував спірний автомобіль як особистий.

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні 17.04.2018 року пояснив, що приблизно в 2013 році він працював в адвокатській компанії «Аркана» де розташовувся офіс ОСОБА_2 у м. Севастополі в службі безпеки, здійснював пропускний режим в офіс компанії. Коли саме свідок приїздила не пам'ятає, проте пам'ятає що до ОСОБА_2 приїжджала відповідачка за обставинами продажу автомобіля, оскільки у неї були проблеми з кредитом. Свідок зазначив, що ОСОБА_3 знає, оскільки був присутній на наукових заходах, коди вона приїжджала разом із ОСОБА_2. Зазначив, що позивач дав згоду на пропозицію відповідачки та по розписці була передана відповідна сума коштів автомобіль. Зі слів ОСОБА_14 свідку було відомо, що ОСОБА_3 видала на користування автомобілем довіреність, та в присутності свідка ОСОБА_3 висловила подяку ОСОБА_2 за викуп автомобіля та допомогу їй з кредитом. Посилався на те, що за проханням ОСОБА_2 він займався ремонтом автомобіля, оскільки він був зовсім не придатний для користування. Пояснив, що десь два роки тому, коли вони були на прийомі в готелі «Вікторія» в Аркадії в м.Одесі , зненацька з'явились працівники правоохоронних органів та повідомили, що нібито автомобіль був викрадений у ОСОБА_3 та перебуває у розшуку. Свідка це обурило, проте при супроводженні працівників правоохоронних органів доставив автомобіль до Приморського РВ та лише після надання ОСОБА_14 усіх документів свідка відпустили. Посилався на те, що автомобіль весь час перебував у користуванні ОСОБА_2.

Також за розглядом справи судом встановлено, що на підставі Договору факторингу від 07.12.2015 року, укладеного між АТ «УкрСиббакн» та ТОВ «Фінансова компанія «Сіагал», банк здійснив відступлення права вимоги заборгованості за кредитним договором №0 від 21.08.2007 року, укладеним між ОСОБА_3 та банком (т.2. а.с.91).

У подальшому, ТОВ «Фінансова компанія «Сіагал» за договором про відступлення права вимоги від 07.12.2015 року №071215/2 відступило ОСОБА_2 право вимоги за вищевказаним кредитним договором №0 від 21.08.2007 року та договором поруки №135557 від 21.08.2007 року, укладеними між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» (т.2, а.с.142-150).

Отже заставодержателем спірного автомобіля Mitsubishi Pajero держ. номер НОМЕР_2, на теперішній час є ОСОБА_2.

Крім того судом встановлено, що постановою слідчого Портофранківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУ ВМС України в Одеській області від 22.09.2014р. кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №008169 за заявою ОСОБА_3 від 06.09.2014р. про заволодіння її автомобілем невстановленою особою , закрито у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення, згідно п.1 ч.1 ст.284 КК України (а.с.61-62 т.1).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (справа 3522/23086/14-к) ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності звільнено у зв'язку з передачею на поруки, по справі за обвинуваченням ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ст.ст. 383 ч.2, 384 ч.2 КК України (а.с. 221-224 т.1). Проте суд вважає, що вказана ухвала суду не є належним доказом щодо позовних вимог ОСОБА_2

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

У відповідності до ст.ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві.

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Відповідно до частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності:

1)якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права);

2)у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст.ст. 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 13 квітня 2016 р. у справі № 6-2981цс15; від 1 червня 2016 р. у справах № 6-929цс16, № 6-1044цс16).

Отже, з аналізу чинного законодавства вбачається, що з відповідним позовом про визнання права власності може звернутись лише особа, яка вже є власником спірного майна.

Частиною 1статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони у справі на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов'язками щодо предмета спору (стаття 11 ЦПК України 2004 року), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти здійсненню таких прав та виконанню обов'язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом.

Згідно з частиною першої та другої статті 10 ЦПК України 2004 року(станом на час подачі позову) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту.(справа Верховний Суд. Касаційний цивільний суд, від 19.09.2018, № 2-962/2009|61-33701св18, ).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Між тим, як встановлено за розглядом справи, ОСОБА_2 не є власником спірного автомобіля Mitsubishi Pajero держ. номер НОМЕР_2, право власності на нього за ним не було оформлене.

Окрім того, умовами оскаржуваного договору про організацію правовідносин від 15.04.2013 року (п.5.2 договору) була передбачена відповідальність сторін у разі неналежного виконання ними своїх зобов'язання (повернення грошових коштів) , у тому числі, у разі, якщо ОСОБА_3 відмовиться оформити право власності, буде перешкоджати оформленню права власності на автомобіль на ім'я ОСОБА_2 чи будь-яку іншу особу, визначену ним. При цьому умовами договору не було передбачено право сторони договору як наслідок порушенням іншою стороною умов договору звернутись до суду з позовом про визнання права власності на спірний автомобіль.(а.с.143-146 т.1).

Отже, з урахуванням викладеного, виходячи з положень діючого цивільного законодавства, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 та відмовляє у їх задоволенні.

Із приводу вимог ОСОБА_3 щодо визнання правочину нікчемним суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини).

Відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, вкрай важливим є розмежування двох понять: «нікчемний правочин» та «оспорюваний правочин», бо кожен з видів недійсності правочинів передбачає різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів.

Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані).

При цьому судом встановлено, що на виконання оспорюваного договору змішаного типу ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 автомобіль добровільно, а останній користується цим автомобілем, виплатив певну суму коштів та сплачував за неї кредит. Тобто певні умови договору сторонами виконувались та визнавались.

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд вбачає, що вимоги ОСОБА_3 щодо визнання нікчемним спірного договору задоволенню не підлягають.

Посилання сторони відповідачки на те, що умови спірного договору є такими, що суперечать цивільному законодавству, що не відповідає положенням ч.1 ст. 203 ЦК України, свідчать про недійсність спірного договору.

Між тим, оскільки такі позовні вимоги ОСОБА_3 (про визнання спірного договору недійсним) не заявлялись, а тому в цій частині посилання сторони відповідача судом не досліджувались та їм не надається відповідна оцінка.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного та керуючись ст. 55, 124 Конституції України, ст.. 11, 15, 16, ч.2 ст.203, 215, 216, 234, 316, 319, 392, 638, 759, 763, 798, 799 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 3- 13, 19, 23, 42, 43,48, 49, 72, 76-81, 89 , 95, 102, 107,108, 110, 174,175, 209, ст. 223, 229, 241, ч.2 ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору-ПАТ «УкрСиббанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Сіагал» про визнання права власності на автомобіль,- відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору нікчемним, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Приморського районного суду м.Одеси протягом 30 днів (ст.ст.354,355,ЦПК України). Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту цього рішення.

Повний текст рішення суду складено 22.12.2018 року.

Суддя: Домусчі Л.В.