Справа № 710/3162/12
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 грудня 2018 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Чучки Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Свалявського районного суду від 28 листопада 2012 року (у складі судді Ганчак Л.Ф.) за поданням державного виконавця Державної виконавчої служби Свалявського районного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

Державний виконавець ВДВС Свалявського РУЮ ГУЮ у Закарпатській області звернувся до суду із поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_2 у листопаді 2012 р.

Просив встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до виконання зобов'язань за рішенням суду.

На обґрунтування указав, що на виконанні у ВДВС Свалявського РУЮ знаходиться виконавче провадження із примусового виконання виконавчого документу № 2-1655/2010, виданого 20.05.2011 р. Шевченківським районним судом м. Львів, про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 380 250 грн. матеріального збитку.

02.06.2011 р. державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження із примусового виконання указаного виконавчого документу. Однак, станом на 09.11.2012 р. боржником не вчинено дій, спрямованих на виконання виконавчого документу.

Із метою повного, всебічного та своєчасного забезпечення виконання рішення суду, державний виконавець і звернувся до суду із вказаним поданням.

Ухвалою Свалявського районного суду від 28 листопада 2012 р. указане подання задоволено: встановлено обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до погашення заборгованості за виконавчим документом.

ОСОБА_2 просить скасувати цю ухвалу, а в задоволенні подання відмовити. Доводить про порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Указує, що задоволення подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання. Зазначає, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. Указує, що державний виконавець, звертаючись із таким поданням, повинен довести факт умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а увалу суду першої інстанції - без змін, із таких мотивів.

Суд, задовольняючи подання, виходив із того, що заборгованість за виконавчим документом є істотною, окрім того ОСОБА_2 є боржником по інших виконавчих документах.

Апеляційний суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції через його відповідність обставинам справи, нормам процесуального та матеріального права.

Установлено, що 20.05.2011 р. Шевченківським районним судом м. Львова було видано виконавчий лист про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 380 250 грн. матеріального збитку (а.с.4). 02.06.2011 р. було відкрито виконавче провадження (а.с.6). Цього ж дня було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.8-10).

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

Згідно з положеннями ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодження сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, або він ухиляється від виконання зобов'язань, до виконання зобов'язань.

Під поняттям «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» належить розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

Згідно з вимогами п.18 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, у процесі здійснення виконавчого провадження державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням зобов'язань у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч.6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час виникнення цих правовідносин), боржник зобов'язаний утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з'являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться донедоведеності факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Із цього приводу колегія суддів зауважує, що поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Будь-яких доказів щодо поважних причин невиконання рішення суду апелянтом не надано. Натомість дії боржника свідчать про умисну бездіяльність, яка спрямована на невиконання рішення суду. Це підтверджується тим, що подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України вже розглядалося судом двічі в 2011 р. і 2012 р. Тобто подання, яке є предметом теперішнього судового розгляду, переглядається судом утретє.

Отже, боржник знає про свій обов'язок виконувати рішення суду про стягнення із нього на користь іншої особи матеріального збитку, однак із незрозумілих і недоведених причин протягом 7-ми років (станом на час апеляційного перегляду) цей обов'язок не виконує і нехтує приписами закону щодо обов'язковості виконання судових рішень.

Так, у судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що виконувати рішення суду не буде через його оскарження у касаційному порядку.

Водночас його представник - адвокат ОСОБА_4, пояснив про часткове погашення заборгованості, проте ні він, ні сам боржник жодних доказів у підтвердження цього факту на надав.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що застосування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника зможе забезпечити виконання рішення суду, яке набрало законної сили та є чинним, але дотепер залишається невиконаним у зв'язку зі свідомим ухиленням боржника від виконання судового зобов'язання.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті та справедливе судове рішення, з приводу чого Велика Палата Верховного Суду вважає можливим керуватися однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення, оскільки повністю спростовуються установленими як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду, обставинами справи.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 2.Ухвалу Свалявського районного суду від 28 листопада 2012 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає. 4.Повне судове рішення складено 28 грудня 2018 року.

Судді: