Справа № 214/582/16-ц
2/214/239/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 жовтня 2018 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Євтушенка О.І.,

секретарі судового засідання Латкіна О.В., Джемерчук О.В., Бєлікова О.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 214/582/16-ц

за первісною позовною заявою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_1 «ПРИВАТБАНК»

до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2

до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_1 «ПРИВАТБАНК»

про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним та припинення правовідносин, зобовязання вчинити певні дії,

Представники сторін:

від позивача за первісним позовом відповідача за зустрічним ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

від відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним ОСОБА_6

За участю:

представника позивача за первісним позовом відповідача за зустрічним ОСОБА_4,

представника відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним ОСОБА_6

СУТЬ СПОРУ:

Представник позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з первісною позовною заявою шляхом направлення поштою, яка надійшла на адресу суду 01.02.2016 року, в подальшому уточнивши вимоги 25.04.2017 (т.1 а.с.151-156), просив суд: стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №б/н від 30.10.2008 року станом на 31.03.2017 року в загальному розмірі 43 454,52 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом 10 279,34 грн., по процентам за користування кредитом 29 029,73 грн., за комісією 1600 грн., а також штрафів відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. фіксована частина, 2045,45 грн. процентна складова; стягнути з відповідача судовий збір в сумі 1600 грн.

В обґрунтування предявлених вимог вказав, що 30.10.2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредит в початково визначеному розмірі 11 100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки зі сплатою відсотків за користування ним за ставкою 30% річних на суму залишку заборгованості з правом її збільшення в односторонньому порядку відповідно до п.5.3 Умов та правил надання банківських послуг. Підписання заяви разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку в сукупності складають кредитний договір, який є договором приєднання. Свої зобовязання за договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» перед ОСОБА_2 виконав, натомість ОСОБА_2 покладені на неї умовами договору обовязки належним чином не виконувала, в результаті чого станом на 31.03.2017 року утворилась заборгованість в сумі 43 454,52 грн., яку представник позивача просив суд стягнути з неї в примусовому порядку.

Не погоджуючись з предявленими вимогами, 06.06.2017 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов в порядку Закону України «Про захист прав споживачів» (т.1 а.с.196), в якому просила суд: визнати недійсною заяву-анкету з 11.02.2009 року; розірвати відношення за заявою-анкетою та вважати їх недійсними з 11.02.2009 року; зобовязати АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за заявою від 10.03.2015 року оформити між нею, ОСОБА_2, та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір на реструктуризацію заборгованості на суму в розмірі 10 279,34 грн. відповідно до п.п.1, 3 ч.12 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Предявлені вимоги мотивовано тим, що підписана нею заява від 11.02.2009 року не є кредитним договором та вказує на порушення її прав як споживача відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Так, вона є споживачем, адже отримувала в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» банківські послуги. Підписана нею заява 11.02.2009 року не є договором приєднання в розумінні ст.634 ЦК України, так як неможливість другою стороною запропонувати свої умови договору в такому випадку є грубим порушенням її прав як споживача, введенням в оману, оскільки ст.634 ЦК України стосується укладення договору з особами, які здійснюють підприємницьку діяльність, в той час як вона отримала від банку споживчий кредит на задоволення своїх власних потреб. З огляду на те, що кредитний договір як такий в письмовому вигляді відсутній, відповідно строк погашення кредиту не встановлений та не узгоджений сторонами, у звязку з чим, на переконання ОСОБА_2, твердження АТ КБ «ПРИВАТБАНК» стосовно невиконання нею зобовязань у встановлений строк та нарахування пені і штрафу є безпідставними. Стосовно зміни АТ КБ «ПРИВАТБАНК» розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, ОСОБА_2 зауважила, що банк двічі в односторонньому порядку без її належного повідомлення збільшував процентну ставку з 30% річних до 34,8% та 43,2%, чим допустив обмеження її прав я споживача відповідно до п.6, п.10 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», таким чином здійснюючи нечесну підприємницьку діяльність, що також є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Крім того, ОСОБА_2 зазначила, що 10.03.2015 року вона подала до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заяву про надання їй відстрочки та зміну умов виплати по зниженню розміру платежів, тобто проведення реструктуризації кредитної заборгованості. Однак її звернення залишено банком поза увагою.

Ухвалою суду від 07.06.2017 року зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним та припинення правовідносин, зобовязання вчинити певні дії обєднано в одне провадження з уточненими первісними вимогами АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості за кредитним договором для їх спільного розгляду (т.1 а.с.183-184).

Крім того, 06.06.2017 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 подала заперечення на уточнену позовну заяву АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором (т.1 а.с.177-178), зазначивши, що позов поданий неповноважною особою АТ КБ «ПРИВАТБАНК», довіреність є незаконною, оскільки видана неповноважною посадовою особою, яка в статуті не вказана. Не заперечуючи проти підписання анкети-заяви на отримання кредиту та ознайомлення під підпис з умовами надання кредитних коштів, які вона до 2014 року сумлінно та своєчасно сплачувала, зазначила, що за своїм змістом вони не можуть бути кредитним договором, в той час як договір-приєднання в розумінні ч.1 ст.634 ЦК України, на який позивач посилається в обґрунтування предявлених вимог, в матеріалах справи відсутній. Окремо в черговий раз зазначала про свою незгоду з підвищенням в односторонньому порядку процентної ставки за користування кредитом.

30.11.2017 року на адресу суду електронною поштою надійшли заперечення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» проти зустрічного позову ОСОБА_2, в яких представник відповідача за зустрічним позовом просив відмовити в задоволенні предявлених вимог за недоведеністю та безпідставністю, а також із застосуванням строку позовної давності, пропущеного позивачем за зустрічним позовом. Свою позицію представник обґрунтовувала тим, що під час укладення кредитного договору, підписанням заяви ОСОБА_2 дала свою згоду, що заява, Памятка клієнта, Умови та правила надання банківських послуг Тарифи складають в сукупності кредитний договір, заснований на публічній оферті. На виконання умов договору позичальникові було видано кредитну картку №942392, яка в подальшому неодноразово перевипускалась та пролонгувалась, а також на картковий рахунок зараховано кредитні кошти в початковому розмірі ліміту 500 грн., надалі збільшеному за заявками позичальника. ОСОБА_2 частково сплачувала кредитну заборгованість, що підтверджується випискою по її рахунку. Вказані обставини в їх сукупності є свідченням укладення кредитного договору, заснованого на свободі договору та повній обізнаності позичальника з умовами кредитування. Також представник вважав правомірним збільшення процентної ставки за користування кредитом на підставі ст.1056-1 ЦК України та наказів банку, які є публічною інформацію, оскільки розміщені на офіційному інтернет-сайті АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Про збільшення процентної ставки банк інформував позичальника шляхом зазначення відповідних даних у виписках по рахунку, а тому неотримання виписки чи її недоотримання не звільняє позичальника від виконання зобовязань на змінених умовах кредитування. Крім того, на адресу ОСОБА_2 направлялись повідомлення про збільшення процентної ставки, однак ОСОБА_2 до банку із заявами про розірвання кредитного договору не зверталася та продовжувала погашати заборгованість на змінених умовах до 29.12.2015 року, що є свідченням прийняття нею умов про збільшення процентної ставки. Звинувачення ОСОБА_2 на здійснення нечесної підприємницької діяльності банком є безпідставними, адже під час укладення договору позичальник була ознайомлена з усіма умовами кредитування, виконувала умови договору. Доказів введення її в оману банком також не надано. Підстав для розірвання кредитного договору представник банку також не вбачав, а вимогу про зобовязання банку здійснити реструктуризацію заборгованості вважав як неналежно обраний спосіб захисту.

Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В судовому засіданні представник позивача предявлені уточнені вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, проти задоволення зустрічного позову заперечувала та просила відмовити в його задоволенні. Зазначила, що вона є повноважним представником АТ КБ «ПРИВАТБАНК», видана керівництвом довіреність є чинною та посвідчена у встановленому законом порядку. Укладений між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредитний договір містить підпис позичальника, з умовами надання кредиту вона також була ознайомлена належним чином, до кінця 2015 року виконувала належним чином. Станом на момент розгляду судом справи відповідач заборгованість не погашає, мінімальні обовязкові платежі не сплачує, заяв про розірвання кредитного договору від неї не надходило.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 заперечував проти задоволення предявленого первісного позову в повному обсязі, зустрічний позов ОСОБА_2 підтримав з підстав, викладених в позові, запереченнях.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію сторін та їх представників, суд,-

ВСТАНОВИВ:

З 30.10.2008 року ОСОБА_2 є клієнтом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке є правонаступником ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (т.1 а.с.18).

З 21.05.2018 року найменування ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» змінено на АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що не є перетворенням юридичної особи.

11.02.2009 року на підставі поданої ОСОБА_2 заяви № 091063676, яка передбачає приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПРИВАТБАНК» (т.1 а.с.7, 8-13), ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування ним в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості (за базовою ставкою 2,5% в місяць) та здійсненням щомісячних платежів до 25 числа.

Як слідує з довідки про зміну умов кредитування (т.1 а.с.260), початково ОСОБА_2 отримала кредит із встановленим кредитним лімітом 500 грн., збільшеним до 1000 грн. 10.03.2010 року, до 1200 грн. 25.11.2010 року, до 2700 грн. 09.12.2010 року, до 3100 грн. 23.01.2011 року, до 3700 грн. 27.02.2011 року, до 4300 грн. 20.03.2011 року, до 5100 грн. 27.05.2011 року, до 5600 грн. 02.04.2012 року, до 10 600 грн. 29.12.2012 року, до 11 100 грн. 08.02.2013 року, зменшеного до 825,25 грн. 01.12.2014 року та остаточно визначеного на рівні 10 280 грн. 22.07.2015 року.

У відповідності до ч.2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до розділу 1 Загальних положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», даний банк керуючись законодавством України, публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує Умови та Правила надання банківських послуг.

Своїм підписом в заяві відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 підтвердила свою згоду, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПРИВАТБАНК, наданими їй Тарифами банку в своїй сукупності складають договір про надання банківських послуг (кредитний договір), який в розумінні ч.1 ст.634 ЦК України є договором приєднання, тим самим приєдналася до вказаних Умов та Правил, які по суті є публічною офертою.

Сторонами погоджено, за користування кредитом позичальник сплачує банку проценти за пільговою відсотковою ставкою 0,01% річних в межах встановленого пільгового періоду за кожною платіжною операцією, що визначено п.5.1.4 Умов та Правил надання банківських послуг (т.1 а.с.13).

Погашення заборгованості за кредитом, сплата відсотків за користування ним, комісії здійснюються позичальником шляхом поповнення картки через внесення на неї коштів в готівковому чи безготівковому порядку та зарахування їх банком на картковий рахунок позичальника (п.5.2 Умов та Правил надання банківських послуг, т.1 а.с.13).

Враховуючи, що факт підписання анкети-заяви, ознайомлення з Умовами та правилами надання кредиту відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 визнала, дійсність виконаного нею підпису на заяві про надання кредиту без будь-яких зауважень чи заперечень також підтвердила, що є свідченням дотримання сторонами принципу свободи договору, визначеного ст.ст.6, 627 ЦК України, тому суд приходить до висновку, що між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 дійсно виникли договірні відносини, повязані з наданням фінансово-кредитних послуг.

За даних обставин суд залишає поза увагою доводи представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_6 стосовно відсутності між сторонами договору приєднання, оскільки вони суперечать дійсним обставинам справи та по своїй суті є свідченням надання ним субєктивної оцінки виниклим між сторонами договірним правовідносинам із помилковим тлумаченням норм матеріального права, які їх регулюють.

Заперечуючи проти первісного уточненого позову, відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 посилались на недійсність укладеного кредитного договору як такого, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», укладений шляхом введення банком позичальника в оману зі здійсненням нечесної підприємницької діяльності на шкоду інтересам споживача. Надаючи оцінку предявленим позивачем за зустрічним позовом вимогам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, які не заборонені законом.

Відповідно до ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

За змістом ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, обов'язкові відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, істотними умовами кредитного договору, які регламентовано ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України, виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору №б/н від 30.10.2008 року вбачається, що в ньому визначено істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначені суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, порядок повернення. Позичальник ОСОБА_2 погодилася на укладення договору саме такого змісту та на запропонованих банком умовах, про що свідчить підписання нею заяви без будь-яких зауважень чи заперечень.

Таким чином, при укладенні оспорюваного кредитного договору з боку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виконано вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Доводи представника позивача за зустрічним позовом про те, що кредитний договір укладено з порушенням вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», так як перед його укладенням позичальнику не було повідомлено в письмовому вигляді щодо умов укладення кредиту, його сукупної вартості, порядку повернення кредиту, суд вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються встановленими судом обставинами.

Враховуючи, що вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди, суд приходить до висновку про дійсність укладення між сторонами кредитного договору із погодженням всіх його істотних умов, з дотриманням вимог законодавства України, у тому числі Закону України «Про захист прав споживачів», а тому доводи ОСОБА_2 про недійсність договору є неспроможними.

Поміж іншим, однією з підстав, на які посилались позивач та її представник за зустрічним позовом в обґрунтування предявлених вимог, останні зазначили, що оспорюваний кредитний договір було вчинено під впливом обману з боку АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з чим суд погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.215-235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Так, відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Крім того, ст.230 ЦК України закріпила, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У відповідності до роз'яснень, викладених у п.п.19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом обману, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України, яка кореспондується з абз.2 п.3.2 Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року у справі №7-рп/13, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості як складових елементах конституційного принципу верховенства права.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ст.ст.215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, ст.ст.18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно зі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених в постановах № 6-40цс13 від 11.09.2013 року, № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року та №6-330цс16 від 08.06.2016 року, кредитор управі пропонувати умови, які не суперечать закону та без виконання яких не вважає за можливе надання кредиту, позичальник, який ініціював укладання договору, добровільно на такі умови і виправдані у спірних правовідносинах певні обмеження, повязані із користуванням своїм майном, погодився і виконував їх тривалий час. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно ознак порушення умовами договору принципу добросовісності, створення ними істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та заподіяння цими умовами шкоди споживачеві.

Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 та її представником не надано жодних належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що кредитний договір містить положення, які були б несправедливими для ОСОБА_2 чи створювали істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. За даних обставин, всі наведені твердження з даного приводу судом розцінюються як спосіб захисту інтересів позичальника від наслідків, можливість настання яких залежить лише від добросовісної поведінки позичальника при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань.

З огляду на встановлені судом обставини та проаналізовані докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору. Підстав, які б визначали можливість припинення кредитних зобовязань чи їх розірвання судом не встановлено, а ОСОБА_2 в рахунок обґрунтування своїх вимог не наведено та доказово не підтверджено, що також є підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову в цій частині.

Стосовно вимоги ОСОБА_2 про зобовязання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» здійснити реструктуризацію заборгованості, суд вважає за необхідне зазначити, що реструктуризація кредитної заборгованості це одна з форм реорганізації умов боргу, під час якої боржники і кредитори домовляються про відстрочення виплат заборгованостей за основною сумою кредиту і за відсотками, термін яких повинен наступити в певний період часу, а також про новий графік таких платежів (зміна методу погашення кредиту та відсотків, зміна строків погашення тощо).

Конкретного нормативного акту, який би регулював питання здійснення банками реструктуризації не приймалось. Однак, 23.03.2018 року набрало чинності Положення про порядок проведення реструктуризації кредитної заборгованості фізичних осіб (крім фізичних осіб - підприємців) за кредитними договорами, виконання зобовязань за якими забезпечене іпотекою, перед банками, процедура ліквідації яких здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, затверджене Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 05.02.2018 року № 372 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28.02.2018 року за №254/31706 (далі за текстом Положення).

Вказане Положення хоча й не регулює спірні правовідносини, однак визначає розуміння поняття «реструктуризації», у звязку з чим суд вважає за можливе застосувати це Положення в частині, що не суперечить характеру спору.

В п.1 розділу І Положення міститься поняття «реструктуризації» як зміни істотних умов (зміна процентної ставки; зміна графіка погашення боргу (строків і сум погашення основного боргу, сплати процентів/комісійних винагород), черговості платежів) за кредитним договором та договором(ами) забезпечення шляхом укладання додаткового(их) договору(ів) з фізичною особою - боржником (поручителем/заставодавцем) з метою створення сприятливих умов для виконання зобовязань за кредитним договором.

Відповідно до розділу ІІІ Положення, фізична особа - боржник, яка має намір реструктуризувати свою кредитну заборгованість перед банком, звертається до банку із заявою та пакетом необхідних документів про реструктуризацію кредитної заборгованості, за результатами яких приймається одне з таких рішень: 1) про можливість проведення реструктуризації та клопотання перед Фондом про розгляд зазначеного питання (у такому разі рішення має містити всі умови, на яких можливе проведення реструктуризації); 2) про неможливість проведення реструктуризації (з обґрунтуванням підстав, що зумовлюють неможливість її проведення); 3) про необхідність додаткового опрацювання заяви про реструктуризацію та доданого до неї пакета документів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що проведення реструктуризації кредитної заборгованості є правом кредитора, а не обовязком та здійснюється на підставі належного звернення позичальника.

Згідно загальних засад банківського права України, існують два основних види реструктуризації: 1) зміна умов діючого кредиту в бік більш лояльних, який передбачає укладання нового договору або додаткової угоди до діючого договору, в якій відображаються всі змінені умови кредиту (зокрема: зменшення суми щомісячного платежу за рахунок збільшення терміну кредиту або за рахунок зменшення ставки; відстрочка по виплаті основного боргу кредиту (пролонгація); зміна валюти кредиту (актуально для іпотечних кредитів, наданих в іноземній валюті); 2) рефінансування вид кредиту, який передбачає укладення нового кредитного договору з більш вигідними умовами для погашення старого (одного або декількох).

З огляду на те, що ОСОБА_2 не доведено факт її звернення до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» із заявами щодо проведення реструктуризації кредитної заборгованості, а так само отримання від банку відмов в здійсненні реструктуризації, не деталізовано, яким саме чином вона хоче здійснити реструктуризацію кредитної заборгованості, в той час як суд не вправі вирішувати такі питання як за споживача, так і за банк, що розцінюватиметься як втручання у господарську діяльність фінансової установи, тому суд приходить до висновку про безпідставність зобовязання банку в примусовому порядку до здійснення реструктуризації за відсутності між сторонами спору з цього приводу. Поміж іншим суд вважає за необхідне зауважити, що суд не вправі примушувати будь-яку зі сторін кредитно-договірних зобовязань до вчинення дій, які є їх правом, а не обовязком, що суперечитиме свободі договірних відносин.

Підсумовуючи зазначене, суд приходить до висновку про недоведеність, необґрунтованість та безпідставність вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом, який підлягає залишенню без задоволення, а відтак підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності за заявою представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відсутні.

Перевіряючи обґрунтованість заявлених АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимог про стягнення заборгованості, з огляду на доведеність наявності між сторонами кредитно-договірних зобовязань, суд виходить з наступного.

В силу ст.ст.525, 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від їх виконання не допускається.

В ході судового розгляду встановлено, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за кредитним договором №б/н від 30.10.2008 року виконав належним чином перед ОСОБА_2, надавши їй кредит в обумовленому розмірі із видачею 30.10.2008 року позичальникові кредитної картки за №942392 зі строком дії до 10/2012 року.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно умов укладеного кредитного договору, сторони домовились, що договір є строковим, та відповідає строку дії картки.

Відповідно до п.3 Умов та правил (т.1 а.с.12-зворот) кредитна картка є дійсною до останнього календарного дня зазначеного на ній місяця. По закінченню строку дії відповідна картка пролонгується банком на новий строк дії (якщо раніше, до початку місяця закінчення строку дії не надходило письмових заяв від позичальника про закриття карткового рахунку).

Так, як слідує з довідки ПРИВАТБАНК (т.1 а.с.266), банком неодноразово здійснювався перевипуск кредитної картки за кредитним договором №б/н від 30.11.2008 року із встановленням нових строків її дії, тобто пролонгування договору. Востаннє за вказаним кредитним договором ОСОБА_2 було видано кредитну картку 21.12.2012 року зі строком її дії до 06/2016, тобто до 30.06.2016 року. Після цього пролонгування строку дії кредитної картки не здійснювалось. Таким чином, суд приходить до висновку, що за погодженням сторін, строк дії кредитного договору, який співпадає зі строком дії кредитної картки, визначено до 30.06.2016 року.

Судовим розглядом встановлено, що позичальник ОСОБА_2 свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконувала, внісши востаннє 29.12.2015 року 198 грн. в рахунок погашення кредиту та 98 грн. процентів за користування кредитом, жодного разу при цьому не погасивши нараховану пеню, що слідує з наданого розрахунку заборгованості та виписки по банківському рахунку позичальника (т.1 а.с.157-163, 228-257).

При цьому, зазначені у виписці з рахунку позичальника операції з самостійного списання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошових коштів з метою погашення заборгованості за кредитним договором суд оцінює критично, оскільки таке погашення кредиту не є активною дією відповідача за первісним позовом, що свідчила б про визнання нею свого боргу, і не може бути підставою для врахування як дійсного погашення заборгованості, оскільки вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього або без його схвалення.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 31.03.2017 року (т.1 а.с.157-163), сума заборгованості за кредитним договором №б/н від 30.10.2008 року визначена 43 454,52 грн. та включає заборгованість: за тілом кредиту 10 279,34 грн., по процентам за користування кредитом 29029,73 грн., за комісією 1600 грн., по штрафам 500 грн. фіксована частина та 2045,45 грн. процентна складова.

Перевіряючи обґрунтованість заявленого позивачем розміру заборгованості, суд виходить з доведеності розміру заборгованості за тілом кредиту 10 279,34 грн., комісією 1600 грн., однак не може погодитись із іншими складовими такої заборгованості, зокрема, розміром заборгованості по процентам, з огляду на наступне.

Частина 1 статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно умов укладеного кредитного договору, сторони домовились, що договір є строковим, та відповідає строку дії картки до 06/2016, тобто до 30.06.2016 року. Умовами укладеного договору не передбачено розмір відсотків за користування кредитними коштами після закінчення дії договору, тому слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 07.09.2016 року у справі №6-1412цс16, від 09.08.2017 року у справі № 6-2322цс16 та від 02.12.2015 року у справі №6-249цс15.

Вимог про застосування ст.625 ЦК України позивачем в рамках даного спору не заявлено, у звязку з чим суд вирішує спір виключно в межах заявлених вимог з дотриманням принципу диспозитивності в силу ст.13 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі 438/489/16-ц вказано, що ОСОБА_7 Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-249цс15, відповідно до якого банк мав право на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, зазначивши, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та пеню припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.10950 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відтак, у межах строку кредитування до закінчення дії кредитного договору, а саме 30.06.2016 року, відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у період до 25 числа кожного місяця за погодженою сторонами ставкою 2,5% на місяць.

Однак, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з 01.09.2014 року підвищив розмір процентної ставки до 34,80%, а 01.04.2015 року підвищив вказаний розмір ще раз, до 43,20% річних.

Відповідно до ч.1, 3, 4 ст.1056-1 ЦК України (в редакції, яка була дійсна на момент укладення договору), процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

В правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі за №6-1374цс17, суд вищої інстанції дійшов висновку про те, що боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

В матеріалах справи відсутні докази того, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в визначений ст.1056-1 ЦК України спосіб, належним чином, письмово повідомило позичальника про зміну процентної ставки, а також доказів отримання відповідачем вказаного листа, про зміну умов договору, під розписку в матеріалах справи немає.

Суд не приймає до уваги посилання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на Умови та Правила надання банківських послуг, згідно яких, боржник зобовязаний самостійно отримувати виписки про стан картрахунків, у тому числі відслідковувати розмір процентної ставки, оскільки вказані умови договору, щодо повідомлення суперечать визначеному Законом порядку та є нікчемними.

Враховуючи, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підвищило процентну ставку за користування кредитом без належного повідомлення про це відповідача, в односторонньому порядку, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню лише в межах попередньої відсоткової ставки, яка узгоджена сторонами під час укладення кредитного договору 30% річних.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Отже, суд зобовязаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозвязку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок. З такою позицією погодився й Верховний Суд у своїй постанові по справі №775/7704/15 від 23.01.2018 року.

За таких обставин суд вважає за необхідне провести перерахунок заборгованості за користування кредитом із застосуванням попередньої відсоткової ставки 30% річних (2,5% на місяць) за період з 01.09.2014 року по 30.06.2016 року (відповідно 4 місяці 2014 року, 12 місяців 2015 року, 6 місяців 2016 року), та з 01.07.2016 року по 31.03.2017 року на рівні облікової ставки Національного банку України, виходячи з наступного:

1)за період з 01.09.2014 року по 30.06.2016 року: 10 279,34 * 22 місяці *2,5% на місяць : 100% = 5653,64 грн.;

2)за період з 01.07.2016 року по 31.03.2017 року:

Процентна ставка = 1 * ставок НБУ. Розраховується за формулою:

[Проценти] = [Сума боргу] * [Процентна ставка (%)] : 100% : 365 днів * [Кількість днів]

Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуОблікова ставка НБУРозрахункова ставка (% у рік)Пеня
01.07.201628.07.9.3416.516.5130,11
29.07.201615.09.9.3415.515.5213.89
16.09.201627.10.9.341515177,42
28.10.201631.03.29.341414611.13
Всього: 1132,55

Заборгованість за період до 01.09.2014 року із застосуванням банком процентної ставки 30% річних, суд вважає за необхідне стягнути в сумі 284,63 грн., з урахуванням внесених ОСОБА_2 коштів в рахунок погашення заборгованості.

Виходячи з того, що нараховані АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відсотки за користування кредитними коштами, отриманими за договором, не відповідають умовам укладеного між сторонами договору, за результатами проведеного перерахунку суд дійшов висновку, що на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягають до стягнення із ОСОБА_2 проценти за користування кредитними коштами за кредитним договором № б/н від 30.10.2008 року в сумі 7070,82 грн. з розрахунку: 284,63 + 5653,64 +1132,55 грн.

Імперативним приписом ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобовязання.

Згідно ч.1 ст.611, ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Виходячи зі змісту ст.ст.546, 548, 549 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобовязання.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Визначаючи обсяг відповідальності позичальника, сторонами погоджено, що у випадку порушення клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобовязань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів, він зобовязаний сплатити неустойку у вигляді штрафу в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Оскільки сума заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № б/н від 30.10.2008 року станом на 31.03.2017 року становить 18 950,16 грн. (заборгованість по кредиту у розмірі 10 279,34 грн. + заборгованість за відсотками у розмірі 7070,82 грн. + комісія 1600 грн.), то процентна складова штрафу у розмірі 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту становить 947,51 грн. і саме в цьому розмірі процентна складова штрафу підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а не у розмірі 2045,45 грн., як безпідставно заявлено.

За даних обставин суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог за первісним позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» із стягненням з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за кредитним договором № б/н від 30.10.2008 року станом на 31.03.2017 року в загальному розмірі 20 397,67 грн., яка включає: заборгованість за тілом кредиту 10 279,34 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 7070,82 грн., комісія 1600 грн., штрафу 500 грн. фіксована частина та 947,51 грн. процентна складова.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує відмову в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 та її звільнення від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», часткове задоволення первісного уточненого позову АТ КБ «ПРИВАТБВАНК», у звязку з чим вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 742 грн. судового збору пропорційно частині задоволених вимог (47%).

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 247 ч.2, 258-259, 263-265, 268, 354, 355, п.п.9, 15 Перехідних положень ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги за первісною уточненою позовною заявою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_1 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_1 «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №б/н від 30.10.2008 року станом на 31.03.2017 року в загальному розмірі 20 397 (двадцять тисяч триста девяносто сім) грн. 67 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом 10 279 (десять тисяч двісті сімдесят девять) грн. 34 коп., по процентам за користуванням кредитом 7 070 (сім тисяч сімдесят) грн. 82 коп., комісії 1600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп., штрафу 500 (пятсот) грн. 00 коп. фіксована частина, 947 (девятсот сорок сім) грн. 51 коп.

Стягнути ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_1 «ПРИВАТБАНК» в рахунок часткового відшкодування судового збору 742 (сімсот сорок дві) грн. 00 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_1 «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним та припинення правовідносин, зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати складання повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО ОСОБА_1 «ПРИВАТБАНК», , юридична адреса: вул. Грушевського 1-д, м. Київ.

ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Повне судове рішення складено 11 жовтня 2018 року.

Суддя Євтушенко О.І.