Дата документу 26.12.2018 Справа № 326/812/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1205/18 Головуючий у 1-й інстанції: Чапланова О.М.
Є.У.№ 326/812/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3, в інтересах якої діяла адвокат ОСОБА_4, до Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім», третя особа ОСОБА_5 про визнання відмови у виплаті страхового відшкодування неправомірною,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду Запорізької області від 10 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Київський страховий дім» про визнання відмови у виплаті страхового відшкодування неправомірною. Зазначала, що 18 квітня 2014 року водій ОСОБА_5, керуючи автомобілем НОМЕР_1 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6, який від отриманих тілесних ушкоджень помер. 03 лютого 2017 року вона звернулася до ПрАТ «Київський страховий дім», в якому була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5, із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та подала заяву на виплату страхового відшкодування. Проте 24 березня 2017 року вона отримано повідомлення про відмову у виплаті страхового відшкодування з підстав відсутності вини водія ОСОБА_5 у дорожньо-транспортній пригоді. Посилаючись на невідповідність дій відповідача вимогам закону, просила про задоволення позову і відшкодування судових витрат.

Рішенням Приморського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що водій ОСОБА_5 у триденний строк не повідомив страховика у відповідності з умовами договору страхування про настання страхового випадку, що за положенням ч.1 п.5 ст.991 ЦК України є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати повністю, винести нове рішення по справі з задоволенням позовних вимог. Вважає, що несвоєчасне повідомлення страховика про настання страхового випадку саме по собі не може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування було не порушення строків повідомлення страховика про настання страхового випадку, а відсутність вини водія у заподіянні шкоди життю потерпілого. Вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач не надавав, копію ухвали про відкриття апеляційного провадження і апеляційну скаргу отримав 20 листопада 2018 року.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до ст. 3 вказаного Закону, обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Виходячи з положень ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Встановлено, що 18 квітня 2014 року близько 02-30 години, водій автомобіля НОМЕР_2 ОСОБА_5, здійснюючи рух по а/д «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ» у Приморському районі Запорізької області в напрямку від м. Мелітополь у бік м. Приморськ, в районі 525 км допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6, який стояв посередині проїжджої частини. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 були спричинені тілесні ушкодження не сумісні із життям, від яких він помер на місці події.

Згідно з висновком судової-автотехнічної експертизи № 307/14 від 27.05.2014 року НДЕКЦ при ГУМВС України в Запорізькій області, водій автомобіля НОМЕР_2 ОСОБА_5 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода при швидкості руху автомобіля, яка дорівнює 90 км/год, шляхом екстреного гальмування та збереження прямолінійного руху авто. В діях водія автомобіля НОМЕР_2 ОСОБА_5 невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху, які б перебували в причинному зв'язку з подією дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору не вбачається. Водій автомобіля НОМЕР_2 ОСОБА_5 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода при допустимій швидкості руху автомобіля в умовах місця пригоди шляхом екстреного гальмування та збереження прямолінійного руху автомобіля.

Постановою старшого слідчого СВ Приморського РВ ГУМВС України в Запорізькій області від 30 липня 2014 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000297 від 18.04.2014 року, закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, оскільки в діях водія автомобіля НОМЕР_2 ОСОБА_5 невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху, які б перебували в причинному зв'язку з ДТП, з технічної точки зору не вбачається, і він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода при допустимій швидкості руху автомобіля в умовах місця пригоди шляхом екстреного гальмування та збереження прямолінійного руху автомобіля (т.1 а.с.131-132).

Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу «Chrysler Daimler» д/н НОМЕР_3 застрахована ПрАТ «Київський страховий дім», поліс АІ № 0371118, діючий на 18.04.2014 року (т.1 а.с.36).

ОСОБА_3 звернулася до страховика ПрАТ «Київський страховий дім» із повідомленням від 24 січня 2017 року про дорожньо-транспортну пригоду і подаоа заяву про виплату страхового відшкодування (т.1 а.с.133-134).

ПрАТ «Київський страховий дім» відмовив у виплаті страхового відшкодування у зв'язку з відсутністю в діях водія застрахованого транспортного засобу складу правопорушення (т.1 а.с.135-136).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно із ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст.1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

Таким чином, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5, який управляв автомобілем, настала незалежно від наявності в його діях вини, в розумінні ч. 1, ч. 2 та ч. 5 ст. 1187 ЦК України.

У справі відсутні докази, що ОСОБА_5 здійснюючи діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, завдав шкоди позивачеві внаслідок непереборної сили. У справі також відсутні докази, що шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого.

Таким чином, не здійснивши страхове відшкодування з підстав відсутності доказів наявної вини у особи яка здійснювала діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, страхова компанія діяла в розріз вимог законодавства.

Дійшовши обґрунтованого висновку про те, що страхова компанія повинна була виплатити потерпілому страхове відшкодування незалежно від вини водія застрахованого транспортного засобу, суд першої інстанції з власної ініціативи обґрунтував правомірність дій страховика несвоєчасним повідомленням потерпілої особи про настання страхового випадку.

Проте несвоєчасне повідомлення страховика про настання страхового випадку саме по собі не було підставою для відмови, оскільки у відповіді на заяву потерпілої про страхове відшкодування страхова компанія посилалася тільки на відсутність вини водія застрахованого транспортного засобу.

За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог є помилковими, а тому оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового - про задоволення позову.

Вимоги ОСОБА_3 про відшкодування витрат на правову допомогу адвоката задоволенню не підлягають з огляду на такі обставини.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 просила, в тому числі про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 4 800 грн., які були сплачені нею 22 грудня 2016 року ТОВ «Автопоміч» (т.1: а.с.23).

На підтвердження таких витрат позивач надала суду договір про надання правової допомоги від 22 грудня 2016 року, укладений з ТОВ «Автопоміч», за умовами якого товариство взяло на себе зобов'язання надавати ОСОБА_3 юридичні послуги по стягненню страхового відшкодування ПрАТ «Європейський Страховий Союз» по страховому випадку, що мав місце 18.04.2014 р.

За цим договором виконавець зобов'язався надавати правову допомогу шляхом усного та письмового консультування; збору, аналізу необхідної інформації та документів; складання заяв, клопотань, повідомлень та інших документів; виконувати інші дії в інтересах замовника (т.1: а.с.22).

Представництво інтересів позивача у суді здійснювала адвокат ОСОБА_4 на підставі витягу із договору про надання правової допомоги від 27 травня 2017 року (а.с.24-27).

Позовна заява від імені ОСОБА_7 була складена і підписана адвокатом ОСОБА_4

Даних про те, що адвокат ОСОБА_4 є співробітником ТОВ «Автопоміч» матеріали справи не містять.

Детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги суду першої інстанції не надавався.

За правилами частини першої, пункту 2 частини третьої статті 79 ЦПК України, 2004 року, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 84 ЦПК України, 2004 року, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», який був чинним на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 року № 1801-УП прожитковий мінімум для працездатних осіб на 1 січня 2017 року визначено у розмірі 1 600 грн. Отже, граничний розмір за годину участі адвоката у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді складає 640 грн.

Згідно частини першої статті 88 ЦПК України, 2004 року, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням.

Згідно положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Виходячи з положень статей 79, 84, 88 ЦПК України, 2004 року, статті 30 Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно правил пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Зважаючи на те, що правову допомогу в справі позивачеві надавала адвокат ОСОБА_4, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, в матеріалах справи відсутні, тоді як склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, передбачених законом підстав для компенсації понесених ОСОБА_3 витрат на допомогу юристів ТОВ «Автопоміч» зі стягнення страхового відшкодування з ПрАТ «Європейський Страховий Союз» по справі не встановлено.

Керуючись ст. ст.367, 374 ч.1 п.2, 376,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника - адвоката ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду Запорізької області від 10 жовтня 2018 року по цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім», третя особа ОСОБА_5 про визнання відмови у виплаті страхового відшкодування неправомірною задовольнити.

Визнати неправомірною відмову ПрАТ «Київський страховий дім» у відшкодуванні шкоди, завданої ОСОБА_3 внаслідок смерті ОСОБА_6, заподіяної 18 квітня 2014 року у ході дорожньо-транспортної події джерелом підвищеної небезпеки - транспортним засобом «Chrysler Daimler», державний номерний знак НОМЕР_3, з підстав відсутності вини завдавача шкоди у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

У відшкодуванні витрат ОСОБА_3 на правову допомогу ТОВ «Автопоміч» за договором від 22 грудня 2016 року у розмірі 4 800 грн. відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:

Судді: