Справа № 594/639/18
Провадження №2/594/443/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року

Борщівський районний суд Тернопільської області

у складі: головуючого Чир П.В.

з участю секретаря Козій Я.Ю.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Борщеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ТОВ «Максус Лізинг» в якому просить визнати договір фінансового лізингу №02011 укладеного 05.06.2018 року між ТОВ «Максус Лізинг» та ОСОБА_1 недійсним. Стягнути з ТОВ «Максус Лізинг» в її користь, майно набуте ним на виконання договору фінансового лізингу №0211 укладеного 05.06.2018 року, а саме грошові кошти в сумі 63300 грн. Позивач свої вимоги мотивує тим, що 05.06.2018 року на розрахунковий рахунок №0463 ТОВ «Максус Лізинг» перевела грошові кошти в сумі 63300 грн, як оплата згідно договору фінансового лізингу №02011 предметом якого був трактор. 06.06.2018 року звернулася до представника ТОВ «Максус Лізинг» з проханням врегулювати даний спір, оскільки ознайомившись з договором зрозуміла, що трактор отримати не зможе за тими домовленостями, які їй були озвучені до підписання договору, оскільки усні домовленості та ті, які були в договорі містили розбіжності. Представники ТОВ «Максус Лізинг» запропонували її написати заяву про розірвання договору і тим самим пообіцяли повернути кошти. Але, уважно перечитавши договір фінансового лізингу № 02011, а саме розділ 12, пункт 12.1, яким передбачено, що у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 80% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Тож при розірванні даного договору вона могла втратити 10% від загальної вартості предмета лізингу (загальна вартість предмету лізингу становить 610000 грн.), а саме - 61 000 грн. + 20% штрафу від сплачених авансових платежів - 460 грн., тобто сумарно вона могла втратити 61 460 грн., про що менеджери ТОВ «Максус Лізинг» її не повідомили. Тож досудове врегулювання даного спірного питання виявилось не можливим. Укласти мирову угоду і повернути її всі сплачені нею кошти представники ТОВ «Максус Лізинг» відмовились.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просять їх задовольнити з підстав наведених в ній.

Представник відповідача ТОВ «Максус Лізинг» в зал судового засідання не прибув повторно будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду .

Суд ухвалив провести заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача, її представника, дослідивши письмові документи, оцінивши докази по справі, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 05.06.2018 між ОСОБА_1 та ТОВ «Максус Лізинг», укладено договір фінансового лізингу № 02011, за умовами якого ТОВ «Максус Лізинг» зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді транспортного засобу «Білорус 82.1», тип КПП МТ, привід 4х4, вартістю 23 282,44 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу 610 тис. грн. та передати цей транспортний засіб у користування позивача, який у свою чергу зобов'язався сплачувати за користування періодичні лізингові платежі згідно з графіком.

Відповідно до пункту 1.7 договору, предмет лізингу, яким є транспортний засіб передається у користування лізенгоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця.

Згідно п.10.2. на момент укладення договору попередній розмір щомісячного періодичного платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визнано на момент підписання даного договору становить 522,82 доларів США, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні, на фактичну дату укладення даного договору становить 13697,88 грн. у гривневому еквіваленті на дату укладення цього договору, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні.

П.8.5. договору, всі планові платежі, які визначаються у Додатку №1 до даного Договору сплачуються лізенгоодержувачем на умовах, передбачених цим договором. Планові платежі зараховуються лізенгодавцем згідно з обмінним курсом доларів США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця.

В судовому засіданні встановлено, та не заперечувалось сторонами, що додаток №1, який є невідємною частиною договору фінансового лізингу №02011, не був підписаний сторонами, а відтак відсутній взагалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати у власність другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Господарською діяльністю в розумінні вказаного Закону є будь-яка діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців, пов'язана з виробництвом (виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У частині першій статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт п'ятий частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями (частина перша статті 5 вказаного Закону).

Тобто чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи, однак матеріали справи не містять доказів про те, що ТОВ «Максус Лізинг» є фінансовою установою.

Частинами першою, другою статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Отже, враховуючи положення зазначених вимог чинного законодавства України, послуги з фінансового лізингу ТОВ «Максус Лізинг» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій.

Разом із тим відповідачем не було надано жодних доказів наявності у нього ліцензії на здійснення такої діяльності.

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним (частина перша статті 227 ЦК України).

Згідно із статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 02011, укладений 05 червня 2018 року між ТОВ «Максус Лізинг» та ОСОБА_1, нотаріально не посвідчений.

Отже, вимоги щодо нотаріального посвідчення при укладенні договору фінансового лізингу від 05 червня 2018 року не були дотримані, а відтак цей правочин вчинено з порушенням вимог статті 220, частини другої статті 799 ЦК України, а тому є нікчемним правочином.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16.

На виконання договору, 05 червня 2018 року ОСОБА_1 сплатила ТОВ «Максус Лізинг» 63300.00 грн., що підтверджується квитанцією №47 від 05.06.18.

Відповідно до ст. 216 ЦК України відповідач зобов'язаний повернути позивачу одержане за спірним договором, тобто 63300 грн.

Відповідно до ст.ст. 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на захист своїх прав державою, судом, належну якість продукції та обслуговування, необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її виробника (виконавця).

З встановлених фактів та зазначених положень законів вбачається, що відповідач діяв без повноважень з надання послуг фінансового лізингу, сам договір укладений без дотримання закону та форми правочину. Укладаючи договір без відповідного права відповідач ввів в оману позивача як споживача.

На підставі викладеного суд вважає, що порушені права позивача підлягають захисту у заявлений спосіб, а тому позов підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, з огляду на те, що позивач при пред'явленні позову був звільнена від сплати судового збору, то на підставі ст. 4 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

На підставі ст.ст.215,216,220,227,628,799,806, Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ,Закону України "Про захист прав споживачів", керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 263, 265,280 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Договір фінансового лізингу №02011 від 05 червня 2018 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Максус лізинг» в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_1, жителькою с.Бурдяківці Борщівського району Тернопільської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 визнати недійсним.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Максус лізинг» (м.Київ, вул.Бориспільська, буд.11, офіс 404-3, код ) в користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки с.Бурдяківці Борщівського району Тернопільської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, грошові кошти в сумі 63300 (шістдесят три тисячі триста) грн, як майно набуте ТОВ «Максус лізинг» на виконання договору фінансового лізингу №02011 від 05 червня 2018 року.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Максус лізинг» (м.Київ, вул.Бориспільська, буд.11, офіс 404-3, ) судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Учасникам справи, за їхньою заявою негайно видаються копії скороченого судового рішення після його проголошення.

Повне рішення буде складено 27 грудня 2018 року.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем до Борщівського районного суду Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Борщівський районний суд до Тернопільського апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий Чир П. В.