ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2018 року м.Суми

Справа №592/371/18

Номер провадження 22-ц/788/1353/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Хвостика С. Г. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану в його інтересах адвокатом ОСОБА_4,

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 01 червня 2018 року, ухвалене у складі судді Котенко О.А., в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми, -

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Бурбика Тамара Анатоліївна, в якому просить визнати недійсними договори дарування 35/100 частини житлового будинку та земельної ділянки від 06 травня 2014 року, укладені від його імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, з ОСОБА_2 Свої вимоги мотивує тим, що він отримав у спадщину після смерті матері ОСОБА_7 домоволодіння та земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. У жовтні 2013 року до нього звернулась його колишня дружина - ОСОБА_3 з пропозиціє допомогти оформити спадщину, провести ремонт у житловому будинку, привести його у придатний для проживання стан та надання допомоги до господарству, взамін права на частину домоволодіння. 17 жовтня 2013 року ним була видана довіреність ОСОБА_3 на оформлення його спадкових прав з наступним укладенням договору дарування частини будинку. При цьому, дарування частини земельної ділянки не обговорювалось. Однак, після укладення договору дарування ОСОБА_2 відмовився від своїх зобов'язань та взагалі заперечував наявність домовленостей. Стверджує, що договори дарування укладені на вкрай невигідних для нього умовах, а відповідачі схилили його до їх укладення, скориставшись тяжкими обставинами, а саме його матеріальним становищем та станом здоров'я.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 01 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Свої доводи обґрунтовує тим, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення, не взято до уваги те, що причинами скасування виданої довіреності є вчинення щодо позивача протиправних дій з боку відповідачів. Вказує, що позивач помилявся щодо прав та обов'язків передбачених договорами дарування, зміст яких йому ніхто не пояснював, що свідчить відсутність підпису позивача в договорі.

Стверджує, що відмінність змісту положень договорів дарування із фактичними домовленостями стали підставою скасування доручення із наступним зверненням до правоохоронних органів про притягнення відповідачів до кримінальної відповідальності. Вважає, що помилка обставин, які мають істотне значення при вчиненні правочину, не виключає наявність особистих тяжких обставин таких, як матеріальне становище позивача та стан його здоров'я. Окрім того зазначає, що приписами ст. 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту прав, свобод та інтересів, як визнання не чинної довіреності недійсною.

ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити рішення суду без змін, а скаргу без задоволення. При цьому посилається на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, позивачем не надано доказів наявності помилки з його боку передбачених договором дарування та наявності тяжких обставин на час видачі довіреності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника адвоката ОСОБА_4, які підтримали апеляційну скаргу, відповідача ОСОБА_2, який заперечує проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності в нього тяжких обставин, що змусили його подарувати сину частину спірного домоволодіння, а також те, що він помилявся щодо природи вчиненого правочину. Видана ОСОБА_3 довіреність недійсною в судовому порядку не визнавалась.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що в період з 1988 року по 03 червня 1992 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, мають спільного сина - ОСОБА_2 (а. с. 12, 111).

17 жовтня 2013 року ОСОБА_1 видано нотаріально посвідчену довіреність, відповідно до якої ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 оформити на його ім'я спадкове майно, на яке він має право, що залишилось після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7; подарувати належну на йому 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки під ним, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (а. с. 54).

17 жовтня 2013 року державним нотаріусом Другої Сумської державної нотаріальної контори Сумської області Ситник С.М. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_7, а саме на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 94).

06 травня 2014 року між ОСОБА_1, від імені якого діяла на підставі вказаної довіреності ОСОБА_3, та ОСОБА_2 укладені договори дарування 35/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та 35/100 частини земельної ділянки, загальною площею 0,0603 га за кадастровим номером НОМЕР_1, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 91, 92).

ОСОБА_1 заява про скасування довіреності від 17 жовтня 2013 року була подана до нотаріальної контори 22 серпня 2014 року (а. с. 36).

Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Позивач, як на підстави визнання недійсними договорів дарування, посилається на укладення їх під впливом помилки (ст. 229 ЦК України) та під впливом тяжких для нього обставин (ст. 233 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Наведена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року по справі №6-93цс16.

В свою чергу статтею 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

З роз'яснень, викладених в пункті 23 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України слідує, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть

годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не

на таких умовах.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказані позивачем підстави для визнання правочину недійсними є взаємовиключними, так як укладаючи договір під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, особа діє добровільно та усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. У даному випадку обман чи помилка виключається.

Оспорювані договори дарування від імені ОСОБА_1 були вчинені ОСОБА_3, яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності. ОСОБА_1, даною довіреністю уповноважив ОСОБА_3 саме подарувати їх сину ОСОБА_2 належну йому 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки.

Тобто, волевиявлення ОСОБА_1 укласти саме договір дарування як 1/2 частини житлового будинку, так і 1/2 частини земельної ділянки, на якому будинок розташований своєму сину ОСОБА_2, підтверджується виданою ним довіреністю, яка недійсною в судовому порядку не визнавалась, а тому в силу ст. 204 ЦК України є правомірною. В той же час спірне майно було подаровано навіть в меншій частині, а саме 35/100 частини, замісто 1/2.

За змістом статей 247, 249 ЦК України, скасування довіреності є наслідком припинення представництва за довіреністю на майбутнє та не свідчить про її недійсність, як помилково вважає позивач.

Посилання представника позивача на те, що ОСОБА_2 не являється сином ОСОБА_1 спростовується свідоцтвом про народження, виданим 10 червня 2004 року, відповідно до якого батьком ОСОБА_2 є ОСОБА_1

Позивачем не доведено наявність обставин, які б свідчили, що оспорюванні правочини ним вчинено під впливом помилки. Зокрема, як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, позивач не користується спірним житловим будинком більш десяти років, постійно проживає в АДРЕСА_2. Періодичне проходження ОСОБА_1 медичного огляду за направленням МСЕК не свідчить, що він за станом здоров'я потребує догляду чи сторонньої допомоги. Крім того, протягом 27 років він проживає однією сім'єю із ОСОБА_9 в іншому місті, що ставить під сумнів наявність домовленостей про надання йому допомоги ОСОБА_2 по господарству.

ОСОБА_1 не доведено достовірними доказами також існування на час укладення оспорюваних договорів дарування тяжких обставин. Отримання ним незначної пенсії, як інвалід третьої групи загального захворювання, не є такими обставинами.

Звернення позивача до правоохоронних органів не підтверджує вчинення щодо нього ОСОБА_2 протиправних дій.

З приводу зобов'язання відповідача провести комунікації до житлового будинку, то такий обов'язок виник у відповідача, в зв'язку з набуттям права власності, так як тягар утримання майна покладено на власників.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відносяться до малозначних справ.

Враховуючи, що вартість спірного майна згідно оспорюваних договорів дарування складає 75200 грн, дана справа є малозначною, а тому касаційному оскарженню відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану в його інтересах адвокатом ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 01 червня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 07 серпня 2018 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді: С.Г. Хвостик

С.С. Ткачук