Ухвала

Іменем України

31 липня 2018 року

м. Київ

справа № 641/1564/18

провадження № 61-40697ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на ухвалу Комінтернівського районного суду міста Харкова від 03 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_8, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Білозьорова Ганна Анатоліївна, про визнання правочинів недійсними за заявою ОСОБА_6 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_6 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила: визнати частково недійсним договір дарування від 19 липня 2016 року, укладений між дарувальниками - ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та обдаровуваним - ОСОБА_8, згідно з яким дарувальники безоплатно передали у власність обдаровуваному належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1, в частині дарування ОСОБА_7 1/4 частини вказаної квартири; визнати частково недійсним договір дарування від 07 липня 2016 року, укладений між дарувальником - ОСОБА_8 та обдаровуваними - ОСОБА_5, ОСОБА_4, згідно з яким дарувальник безоплатно передав у власність належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1, в частині дарування ОСОБА_8 1/4 частини подарованої йому ОСОБА_7 квартири, застосувавши наслідки недійсності вищевказаних правочинів.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_6 посилалася на те, що діями відповідача ОСОБА_7 їй була заподіяна значна матеріальна шкода. З метою ухилення від її відшкодування та подальшої відповідальності ОСОБА_7 уклав правочин, згідно з яким подарував належне йому майно своєму батьку ОСОБА_8, що ставить під сумнів дійсність такого правочину.

02 квітня 2018 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_10 подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист прав позивача.

Ухвалою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 03 квітня 2018 року заяву задоволено. Накладено заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4, по 1/2 частині кожній.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що предметом оспорюваних правочинів є квартира АДРЕСА_1, яка неодноразово переходила у власність відповідачів у справі.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 20 червня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 залишено без задоволення, ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права.

У липні 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали засобами поштового зв'язку касаційну скаргу на ухвалу Комінтернівського районного суду міста Харкова від 03 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 червня 2018 року, в якій просили скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не є стороною у договорах дарування, які просить визнати недійсними і не має жодного відношення до них. ОСОБА_6 визнана потерпілою у кримінальному провадженні № 00001403, в якому пред'явила цивільний позов. Вони не мають перед позивачем ніяких грошових або інших зобов'язань.На порушення норм процесуального права позивач не надала, а суди не зазначили обґрунтування необхідності забезпечення позову щодо заборони відчуження спірної квартири.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з пунктами 1, 2, 4, 10 частини першої, частиною третьою статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання, іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсними договорів дарування, предметом яких є квартира АДРЕСА_1.

Квартира, на яку накладено заборону відчуження, є предметом спору та належить на праві власності відповідачам ОСОБА_5 і ОСОБА_4

З огляду на викладене суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що відчуження спірного нерухомого майна відповідачами може призвести до ускладнення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог, і обґрунтовано забезпечив позов. Вид забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами.

Наведені у касаційні скарзі доводи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були предметом розгляду апеляційного суду та їм дана належна правова оцінка.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою та шостою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України передбачено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами попередніх інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Разом із тим, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої, частинами п'ятою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на ухвалу Комінтернівського районного суду міста Харкова від 03 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_8, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Білозьорова ГаннаАнатоліївна, про визнання правочинів недійсними за заявою ОСОБА_6 про забезпечення позову.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникам.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов