ПОСТАНОВА

Іменем України

30.08.2018 року м. Кропивницький

Справа № 394/386/17

Провадження № 22-ц/781/1464/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Карпенка О.Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Мурашка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Діманова Н.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Кочубій»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Кочубій» на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області (суддя Партоліна І.П.) від 8 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

7 червня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Кочубій» (далі - ТОВ «Агрофірма «Агрофірма «Кочубій») про визнання додаткового №1 до договору оренди землі від 19 грудня 2005 року недійсним, укладеного між ним та відповідачем.

Позивач посилався на те, що згідно державного акту на право власності наземельну ділянку Серія НОМЕР_1 від 30 серпня 2002 року він є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 9,85 га, яка розташована на території Кальниболотської сільської ради Новоархангельського району кіровоградської області. 19 грудня 2005 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки, належної на праві власності позивачу, терміном на 10 років. Оскільки 14 березня 2016 року закінчувався строк дії договору оренди, в листопаді 2015 року він звернувся з письмовою заявою до відповідача про те, що продовжувати термін дії договору оренди земельної ділянки не буде. В лютому 2016 року позивач знову звернувся до відповідача з аналогічним зверненням, однак орендар продовжуючи обробляти земельну ділянки, посилаючи на додаткову угодунібито укладену між ним та відповідачем 10 жовтня 2007 року до договору оренди землі № 244 від 19 грудня 2005 року, згідно якої змінено строк оренди до 15 років. Вказує, що додатковий договір до договору оренди підписаний від його імені не ним, а іншою особою, але на це він повноваження нікому не давав. Тому вважає, що додатковий договір підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 8 травня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним додатковий договір № 1 до договору оренди землі № 244 від 19 грудня 2005 року, укладений 10 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Агрофірма «Кочубій» в особі директора Бакова О.Ш., зареєстрований у Новоархангельському відділі Кіровоградської філії ДП «Центр ДЗК при Державному Агенстві земельних ресурсів України» про що у Державному реєстру земель вчинено запис від 30 жовтня 2007 року за № 607. Судом також вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач довів той факт, що оспорюваний договір він не укладав. Відсутність вільного волевиявлення позивача, як власника землі, на укладення додаткової угоди до договору оренди землі суд вважав достатньою підставою для визнання цього правочину недійсним. При цьому суд відхилив заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, викладену у письмових запереченнях на позов, пославшись на те, що позивач не був і не міг бути обізнаний про існування додаткової угоди, яку він не укладав і про яку йому стало відомо лишу у 2016 році.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким застосувавши наслідки спливу позовної давності відмовити в задоволенні позову.

Відповідач посилається на те, що висновки суду, викладені у його мотивувальній частині, не відповідають обставинам справи, суд неповно з'ясував обставини справи, що мало наслідком неправильне застосування норм матеріального права та ухвалення незаконного і необґрунтованого рішення. Додаткову угоду до договору, яка оспорюється, укладено сторонами з дотриманням вимог законодавства. Відповідач належно виконує свої зобов'язання. Позивач був обізнаний про існування договірних відносин так, як отримував орендну плату. Рішення суду ґрунтується лише на висновку експертизи, який спростовується іншими доказами. Висновок суду про те, що позовна давність не спливла є помилковим так, як позивач не довів не лише той факт, що про оспорювань додаткову угоду він не знав, а й те, що він не міг про неї дізнатися. Суд не врахував, що за умовами додаткової угоди було збільшено орендну плату і відповідач з 2007 року отримував її у новому розмірі, а тому знав про зміну умов договору.

Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

Позивач не скористався своїм правом надати відзив на апеляційну скаргу.

Вперше справа була призначена до розгляду в апеляційному суді на 13 серпня 2018 року, але за клопотанням позивача, мотивоване неможливістю забезпечити явку в судове засідання представників відповідача, розгляд справи відкладено на 30 серпня 2018 року.

У судове засідання 30 серпня 2018 року сторони по справі, повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи, повторно не з'явилися.

Відповідач вдруге звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю явки його представників у судове засідання суду апеляційної інстанції у зв'язку із зайнятістю.

Суд вважав, що обставини, якими відповідач обґрунтовував своє клопотання про відкладення розгляду справи, не являється поважними і в задоволенні клопотання відмовив.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. У зв'язку з неявкою всіх учасників справи та відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Крім того, згідно ч.ч. 4, 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

Суд першої інстанції встановив такі обставини:

Згідно державного акту на право власності наземельну ділянку Серія НОМЕР_1 від 30 серпня 2002 року позивач ОСОБА_4 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 9,85 га, яка розташована на території Кальниболотської сільської ради Новоархангельського району кіровоградської області (а.с. 9).

19 грудня 2005 року між сторонами по справі укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 10 років. Цей договір зареєстровано Кіровоградською регіональною філією ДП «Центр ДЗК» 6 березня 2006 року за № 244 (а.с. 5 - 6).

10 жовтня 2007 року від імені позивача був укладений додатковий договір № 1 до договору оренди землі № 244 з ТОВ «Агрофірма «Кочубій», який зареєстровано у Новоархангельському відділі Кіровоградської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» при Державному Агентстві земельних ресурсів України 30 жовтня 2007 року за № 607 (а.с.10). Згідно цього додаткового договору пункти 8, 9 і 41 договору оренди викладено у новій редакції, зокрема збільшено строк дії договору з 10 до 15 років, збільшено розмір орендної плати з 1,5 % до 2,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Право вчиняти щодо майна будь-які дії, які не суперечать закону, належить власнику (ч. 2 ст. 319 ЦК України).

Сторонами договору оренди землі являються орендодавець і орендар. Згідно змісту статей 4 і 5 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи, а орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Однією з засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 627 ЦК України).

Договір оренди земельної ділянки укладається в письмовій формі (ст.14 Закону України «Про оренду землі»).

Письмова форма договору є виявом волі сторін на укладення договору та підтвердженням досягнутої домовленості щодо його умов.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

На укладений договір поширюється презумпція правомірності правочину, встановлена ст. 204 ЦК України, яка може бути оспорена в судовому порядку.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, закріплені у ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно приписами ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Як встановлено судом першої інстанції, позивач являється власником земельної ділянки призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Судом також встановлено, що 19 грудня 2005 року укладено договір оренди спірної зазначеної земельної ділянки строком на 10 років, за умовами якого позивач передав її в оренду відповідачу.

Дійсність цього договору у судовому порядку не оспорюється.

Зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку (ст. 30 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно висновку експерта № 140/141/18-27від 26 березня 2018 року підписи від імені ОСОБА_4 у двох примірниках додаткового договору № 1 до договору оренди землі № 244 від 19 грудня 2005 року, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «Агрофірма «Кочубій» в особі директора Бакова О. Ш., зареєстрованого у Новоархангельському відділі Кіровоградської філії ДП «Центр ДЗК при Державному Агенстві земельних ресурсів України», про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 30 жовтня 2007 року за № 607 з надписом у верхньому куту «Примірник ТОВ «Агрофірма «Кочубій» та «Примірник-Держгеокадастр» у розділі «Орендодавець», виконані не самим ОСОБА_4, а іншою особою без наслідування його підпису (а.с. 82-82).

Висновок експерта оцінено судом за правилами, встановленими ст.89 ЦПК України.

Порушень закону при призначенні та проведенні судової почеркознавчої експертизи не встановлено.

Апеляційна скарга зводяться лише до незгоди з висновком експерта і не містить інших доводів щодо його неправильності.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України).

Враховуючи те, що додатковий договір власник земельної ділянки особисто не підписував, повноваження на це іншій особі не надавав, що свідчить про відсутність вільного волевиявлення позивача на укладення з відповідачем оспорюваного правочину та зміну раніше визначених основним договором умов оренди, суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання його недійсним з передбачених ч. 3 ст. 203, ст. 215 ЦПК України підстав.

Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.

Щодо доводів апеляційної скарги про сплив позовної давності, суддів зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Позовну давність можна визначити в якості законного права правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За положеннями ст. 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла дізнатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Відповідач заявив в суді першої інстанції про застосування наслідків спливу позовної давності (а. с. 35), посилаючись на те, що спірний додатковий договір укладено у 2007 році і з часу його укладення пройшло більше трьох років. Крім того, про наявність додаткового договору позивач знав, отримуючи орендну плату в підвищеному розмірі.

З такими доводами відповідача не можна погодитися з таких підстав.

Пунктами 9-10 договору оренди землі від 19 грудня 2005 року передбачено, що орендна плата вноситься в розмірі 1,5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, її обчислення здійснюється з урахуванням індексу інфляції. Натомість додатковим договором визначено орендну плату в розмірі 2,5 %.

В наданих відповідачем відомостях на виплату орендної плати за 2006-2016 роки (а.с. 94 - 123) не зазначено на підставі чого нарахована та видана орендна плата: на підставі договору чи додаткового договору. Таким чином, із зазначених відомостей позивач не міг дізнатися про наявність оспорюваного додаткового договору та порушення свого права.

Крім того, як вбачається наданої довідки (а.с. 94) та копій наказів відповідача від 5 лютого 2010 року № 4/2 П (а.с. 127) і від 1 лютого 2011 року № 5/2 П (а.с. 128) розмір виплачуваної орендної плати відповідач змінював неодноразово (у 2007, у 2010, у 2011, у 20017 роках) та на власний розсуд, без узгодження з позивачем та без відповідного письмового оформлення такої угоди.

Крім того, прийняття позивачем орендної плати у збільшеному в односторонньому порядку розмірі не можна вважати визнанням і виконанням ним нових умов договору так, як він був з ними не обізнаний і ця обставина жодним доказом не спростовується.

Правомірність отримання позивачем орендної плати у збільшеному розмірі не є предметом спору у цій справі.

Початок перебігу строку позовної давності не можна обраховувати також з часу підписання оспорюваних змін до договору оренди землі (з 10 жовтня 2007 року), оскільки сам власник земельної ділянки їх не підписував, тому не знав про її існування та дізнався лише у 2016 році і ця обставина відповідачем не заперечується.

Докази на підтвердження протилежного відповідач не надав.

Позивач правомірно розраховував на добросовісність та розумність у відносинах з відповідачем та не мав підстав сумніватися у правовому стані своєї земельної ділянки, а отже він не знав і не міг дізнатися про порушення свого права до моменту закінчення строку дії договору оренди від 19 грудня 2005 року. Таким чином перебіг позовної давності для вимог позивача на день подання позову, 7 червня 2017 року, не сплинув.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідач, який уклав договір з невстановленою судом особою, які діяла від імені позивача за відсутності на те повноважень, діяв недобросовісно в договірних відносинах, тому рішення суду про визнання цієї угоди недійсною є законним та справедливим, направленим на ефективний захист порушеного права позивача.

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Кочубій» без задоволення, а рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 8 травня 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 серпня 2018 року.

Головуючий О.Л. Карпенко

Судді: С.М. Єгорова

С.І. Мурашко