Справа № 452/3276/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Карнасевич Г.І.
Провадження № 22-ц/783/5028/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.

секретаря: Бадівської О.О.

з участю: ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області у складі судді Карнасевич Г.І. від 19 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_6, треті особи :Рудківська державна нотаріальна контора, Чайковицька сільська рада Самбірського району Львівської області про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулася до Самбірського міськрайонного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 23.11.2012 року, призначеної для ведення садівництва площею 0,07 га кадастровий номер НОМЕР_3, укладеного між дарувальником ОСОБА_6 та обдарованим ОСОБА_2, та нотаріально посвідченим державним нотаріусом Рудківської державної нотаріальної контори Самбірського району Львівської області за № 2521.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 19 червня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,07 га для ведення садівництва, яка знаходиться в АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), та нотаріально посвідчений 23.11.2012 року Рудківською державною нотаріальною конторою Самбірського району Львівської області.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп.

Дане рішення суду оскаржила ОСОБА_6 подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд в рішенні не зазначив які права, свободи чи інтереси позивача порушені відповідачами, оскільки позивачем не зазначено, а із суті спору не випливає факту порушення, невизнання чи оспорення її прав, що виникають з цивільних відносин, у зв`язку з чим суд повинен був відмовити у позові у зв`язку з тим, що позов пред`явлено неналежним позивачем. Посилається на п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Позивач не є власником чи користувачем спірної ділянки чи її частини, не є стороною у договорі дарування, жодих її прав вчиненням договору не порушено, тому така не наділена правом вимагати в судовому порядку визнання такого договору недійсним. Також вказує, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд покликається на обставини, які вже були досліджені під час постановлення рішення від 17.02.2015 року, однак дає їм протилежну оцінку, що є порушенням оскільки обставини встановленні судом повторному дослідженню не підлягають.

Просить рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 19 червня 2017 року скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у позові.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд Львівської області здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника ОСОБА_5,перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_6, треті особи :Рудківська державна нотаріальна контора, Чайковицька сільська рада Самбірського району Львівської області про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки.

Матеріалами справи встановлено, що Рудківською державною нотаріальною конторою Самбірського району Львівської області 23.11.2012 року посвідчено договір дарування земельної ділянки ОСОБА_6 онуку ОСОБА_2, для ведення садівництва площею 0,07 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_4. Договір дарування від імені ОСОБА_2 згідно довіреності, посвідченої 05.11.2012 року,

підписувався ОСОБА_7.

У відповідності до п.2 даного Договору, земельна ділянка належить дарувальнику ОСОБА_6 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_5, виданого 6 вересня 2011 р. головою Чайковицької сільської ради на підставі рішення Чайковицької сільської ради 21 сесії 5 скликання №138 від 23.07.2009 р. та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №00974.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18.06.2013 року визнано нечинним та скасовано рішення Чайковицької сільської ради Самбірського району Львівської області №138 від 23.07.2009 року про передачу ОСОБА_6 у приватну власність земельної ділянки площею 0,07 га для ведення садівництва, яка знаходиться в АДРЕСА_1 визнано нечинним та скасовано Державний акт про право власності на земельну ділянку для ведення садівництва, серії НОМЕР_6, виданий Управлінням Держкомзему в Самбірському районі 06.09.2011 року на ім'я ОСОБА_6, визнано нікчемним договір дарування вказаної земельної ділянки ОСОБА_6 онуку ОСОБА_2 Рішенням апеляційного суду Львівської області від 19.11.2013 року рішення Самбірського районного суду Львівської області від 18.06.2013 року в частині визнання договору дарування нікчемним скасоване та прийнято нове рішення про відмову в позові за недоведеністю, в решті рішення суду залишено в силі.

Судом першої інстанції було встановлено, що спірна земельна ділянка площею 0,07 га в АДРЕСА_2 відноситься до земель житлової забудови і призначена для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. У відповідності до викопіювання з Генерального плану с.Чайковичі земельна ділянка площею 0,14 га по АДРЕСА_1 закріплена за будинком ОСОБА_4 і ніколи розділена не була, рішення колгоспу про вилучення земельної ділянки, яка є для обслуговування житлового будинку, успадкованого ОСОБА_4 в 1982 році, не приймалось, як і не приймалось рішення про передачу у користування ОСОБА_6 спірної земельної ділянки площею 0,07 га по АДРЕСА_3

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що укладення спірного договору дарування стало можливим в результаті дій Чайковицької сільської ради, Управління Держкомзему в Самбірському районі, ОСОБА_6 спрямованих на заволодіння земельною ділянкою житлової забудови всупереч закону, яка має використовуватись для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а також на порушення встановленого законом порядку надання і відчуження земельної ділянки. Окрім того, зазначив, що на час укладення договору дарування 23.11.2012 року в провадженні суду знаходилась адміністративна справа № 2-а/1318/78/2012 за позовом ОСОБА_4 щодо визнання рішення Чайковицької сільської ради №138 від 23.07.2009 року про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_6 нечинним, визнання нечинним державного акта про право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_5 від 06.09.2011 року, тому Чайковицькою сільською радою було неправомірно видано довідки в Рудківську нотаріальну контору про відсутність прав третіх осіб на спірну земельну ділянку та те, що ділянка не має обмежень на використання і не обмежена сервітутами.

Окрім того, суд першої інстанції прийшов вважав що укладений договір дарування є нікчемним, оскільки під час його укладення був порушений порядок зміни цільового призначення земельних ділянок, що не відповідало загальній умові чинності правочину, а відтак встановленим частинами 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України вимогам.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 152 ЦК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з п. «в» ч.1 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною.

Оспорюваний правочин - договір дарування, вчинено 23.11.2012 року, тобто до того, як рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18.06.2013 року скасовано рішення № 138 від 23.07.2009 року про передачу ОСОБА_6 у власність земельної ділянки, в подальшому нею подарованої ОСОБА_2, та визнано нечинними державний акт на цю земельну ділянку, виданий ОСОБА_6

Тому, обставин, які б обмежували відповідача ОСОБА_6 розпорядитись своєю власністю шляхом укладення договору дарування на час його укладення не існувало.

Згідно із ст.ст. 125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом; право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Матеріали справи не містять документів, передбачених ст.ст. 125,126 ЗК України, які б підтверджували право власності чи користування спірною земельною ділянкою позивача ОСОБА_4 ОСОБА_2 є суміжним користувачем земельної ділянки, яка знаходиться впритул до земельної ділянки ОСОБА_6, сумарно ці дві ділянки складають 0,14 га, саме ОСОБА_2 претендує на усю - 0,14 га, однак така не є тією особою, якій належить законодавчо закріплене право на користування спірною земельною ділянкою ОСОБА_6

ОСОБА_4 просила визнати договір дарування спірної ділянки недійсним, покликаючись на ст..2ОЗ та 215 Цивільного кодексу України, мотивуючи тим, що ОСОБА_6 за усною згодою користувалась спірною земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, що відсутнє рішення Чайковицької сільської ради про вилучення земельної ділянки, згідно висновку головного архітектора ділянка знаходиться районі житлової забудови і не може використовуватись для ведення садівництва та передаватись у приватну власність без облаштування проїзду, відсутнє рішення щодо цільового призначення землі, що у відповідності до земельного законодавства є підставою для визнання недійсним угод щодо відповідних земельних ділянок.

З листа Чайковицької сільської ради Самбірського району Львівської області вбачається, що за житловим будинком в АДРЕСА_4 за гр.. ОСОБА_8 рахувалось 0,06 га, на якій побудований житловий будинок. Господарство відносилось до колгоспної суспільної групи, останнім членом колгоспного двору була ОСОБА_8 ОСОБА_4 не була колгоспником, набула права власності на будинок після смерті ОСОБА_8 у 1982 році та мало право на користування земельною ділянкою для утримання будинку 0,06 га про що свідчать шнурові книги по сільській раді. Записів про те, що ОСОБА_4 успадкувала 0,14 га земельної ділянки немає. Також зазначено, що покази ОСОБА_4 про те, що її батько віддав земельну ділянку у тимчасове користування ОСОБА_6 не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_9 в с.Чайковичі зареєстрований ніколи не був і земельної ділянки у власності немав. Зазначено, що всі земельні ділянки, які не є приватизованими знаходяться у власності сільської ради.

Згідно з ч.1 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з п. «ґ» та п. «д» ч.2 ст. 132 ЗК України, угоди (про перехід права власності на земельні ділянки) повинні містити відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки та відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Про це роз'яснюється в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, для чинності правочину необхідним є додержання наступних вимог: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пленум Верховного Суду України в п. 26 Постанови від 6 листопада 2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернув увагу, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є, насамперед, сторони правочину.

Позивач не є власником чи користувачем спірної земельної ділянки чи її частини, не є стороною у договорі дарування, жодних її прав вчиненням договору не порушено, тому така не наділена правом вимагати в судовому порядку визнання такого договору недійсним.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18.06.2013 року, скасовано рішення Чайковицької сільської ради № 138 від 23 липня 2009 року та державний акт про право власності на землю, виданий ОСОБА_6, підставою скасування рішення, і визнання недійсним державного акту на його підставі, було порушення вимог ст. 20 Земельного кодексу України, оскільки попередніми рішеннями про передачу земельної ділянки у власність Чайковецькою сільською радою надано цю земельну ділянку із зміною цільового призначення, а відтак, права позивачки не порушені, так як питання зміни цільового призначення земель належить до компетенції органів місцевого самоврядування чи виконавчої влади . Зазначене підтверджено і в рішенні Апеляційного суду Львівської області від 19.11.2013 року та в ухвалі ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 06.03.2014 року.

Отже, враховуючи те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задовололенні позову.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до п. 4 ч. ст. 376 ЦПК України однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, то з позивача на користь ОСОБА_6 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 278грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 19 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_6 судовий збір в сумі 278 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 27.07.2018 року.

Головуючий

Судді