Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 607/7986/13-ц

провадження № 61-25801св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - служба у справах неповнолітніх дітей Тернопільської міської ради,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 10 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Фащевської Н. Є., Ходоровського М. В., Щавурської Н. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року служба у справах неповнолітніх дітей Тернопільської міської ради звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу

13 жовтня 2013 року за № 11452.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що на час посвідчення договору у спірній квартирі проживала малолітня дитина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. При укладанні спірного правочину, відповідачами не було отримано згоди від служби у справах неповнолітніх дітей Тернопільської міської ради на відчуження квартири, а тому позивач вважає, що спірний договір не відповідає вимогам закону, порушує права малолітньої особи, а тому повинен бути визнаний недійсним.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2013 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладення договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, 13 жовтня 2007 року та посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу в реєстрі за № 11452.

Рішення суд умотивовано тим, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 13 жовтня 2007 року укладено без згоди органу опіки та піклування, хоча у даній квартирі на момент укладення договору проживала малолітня дитина, внаслідок чого були порушені права дитини на користування житлом і дитина залишилась без місця проживання. Суд дійшов висновку про недійсність спірного правочину з моменту його укладання.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

13 квітня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

06 серпня 2013 року відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 10 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено факту проживання неповнолітньої ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_1 на час укладання спірного правочину. Суд дійшов висновку про те, що права неповнолітньої

ОСОБА_7 спірним правочином не порушено.

30 серпня 2017 року ОСОБА_5 через засоби поштового зв'язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Тернопільської області від 10 серпня 2017 року та залишити в силі заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

06 серпня 2013 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зволяться до того, що суд апеляційної інстанції не з'ясував характер спірних правовідносин, не надав належну оцінку доказам, наявних в матеріалах справи.

Суд апеляційної інстанції безпідставно не взяв до уваги клопотання ОСОБА_5 щодо перенесення розгляду справи у зв'язку зі станом здоров'я та неправомірно зіслався на вимоги частини другої статті 305 ЦПК України та практику Європейського суду з прав людини.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 стала власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою тернопільською державною нотаріальною конторою 03 жовтня 2003 року за № 4-3024 та зареєстрованому в Тернопільському міському бюро технічної інветаризації

10 жовтня 2003 року за № 27066.

ОСОБА_7 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, її батьки є ОСОБА_5 та ОСОБА_6

13 жовтня 2007 року між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдарована) укладено договір дарування квартири серії НОМЕР_1, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н. А. в реєстрі за № 11452, згідно якого ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в дар належну ОСОБА_5 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Дозвіл на укладення спірного договору дарування органом опіки і піклування не надавався.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від

17 жовтня 2007 року № 581124 ОСОБА_4 на підставі договору дарування серії НОМЕР_1, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н. А. в реєстрі за № 11452, є власником квартири АДРЕСА_1.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, інший актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

В силу частини шостої статті 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх дітей.

За правилами частини першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом частини першої, другої, четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів, обґрунтованими порушенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цього ж Закону в редакції Закону України від 21 грудня 2010 року «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку, зокрема, перевіряти на момент укладення оспорюваного договору наявність у дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (стаття 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору, з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1055цс15.

Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів поданих сторонами встановив, що ОСОБА_5 та неповнолітня ОСОБА_7 на час посвідчення спірного договору дарування були зареєстровані та проживали у АДРЕСА_2, яка належить на праві власності ОСОБА_5 У даній квартирі також був зареєстрований та проживав батько неповнолітньої ОСОБА_7, та чоловік ОСОБА_5 - ОСОБА_6 Суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено факту проживання неповнолітньої ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_1 на час укладання спірного правочину. Права неповнолітньої ОСОБА_7 спірним правочином не порушено.

Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не взяв до уваги клопотання ОСОБА_5 щодо перенесення розгляду справи у зв'язку зі станом здоров'я та неправомірно зіслався на вимоги частини другої статті 305 ЦПК України та практику Європейського суду з прав людини, Верховним Судом відхиляються з огляду на таке.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Виходячи з вимог частини третьої статті 27 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом) щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом) щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом) щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги частини другої статті 305 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом), суд апеляційної інстанції підставно визнав неявку ОСОБА_5 в судове засідання, яка належним чином про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялась, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до оцінки доказів, що в силу положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 10 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська