Ухвала

Іменем України

13 липня 2018 року

м. Київ

справа № 204/1004/18

провадження № 61-38973ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про стягнення грошових коштів за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики.

У процесі розгляду справи ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_7 подано до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належать ОСОБА_8 та ОСОБА_6, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2018 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_7 про забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності належними доказами того, що між сторонами виник спір щодо невиконання зобов'язань за договором позики.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2018 року скасовано. Заяву ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_7 про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено відчуження квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки між сторонами дійсно виник спір про стягнення грошових коштів в сумі 2 257 228,12 грн та невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, тому враховуючи розумність, співмірність, обґрунтованість та обсяг вимог позивача, дійшов висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії спрямовані на відчуження майна, яке належить ОСОБА_4

18 червня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року та залишити в силі ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2018 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції в порушення статей 78, 81, 149, 150 ЦПК України забезпечено позов про стягнення грошових коштів за договором позики, шляхом накладення арешту на майно, без наявності договору позики або іншого боргового документу.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із положеннями частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Дослідивши матеріали касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням наступного.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного провадження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України передбачено, що суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно із пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо: правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або грошові кошти), що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмету спору ОСОБА_6, про стягнення грошових коштів за договором позики в сумі 2 257 228,12 грн.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1.

Апеляційний суд, встановивши, що між сторонами виник спір майнового характеру, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить відповідачу, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення у майбутньому. При цьому апеляційним судом враховано розумність, співмірність, обґрунтованість та обсяг вимог позивача.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, застосувавши правильно положення статті 150 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Оскільки правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, то колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Доводи касаційної скарги висновки суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 389, частинами четвертою і п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про стягнення грошових коштів за договором позики.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

Г. І. Усик