Справа № 504/829/18
Провадження № 2/504/1453/18
РІШЕННЯ
07.11.2018 року смт.Доброслав
Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді - Барвенка В.К.,
секретаря - Мельниковій В.М.,
за участі представника позивача ОСОБА_1,-
У березні 2018 року позивач звернулась до суду із позовом до відповідачів, який у липні 2018 року уточнила, і просила суд поновити строк на звернення до суду, та визнати недійсним розпорядження № 853 від 21 лютого 2001 року Чорноморської Квартирно експлуатаційної частини району Південного оперативного командування Міністерства Оборони України про передачу в приватну власність ОСОБА_3, та членів його сімї житлової квартири АДРЕСА_1; скасувати свідоцтво про право власності на житло № 853, яке видане 21 лютого 2001 року Квартирно- експлуатаційною частиною Південного оперативного командування Міністерства Оборони України на житлову квартиру АДРЕСА_1.
В підготовчому судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з викладених у ньому підстав.
Представник КЕЧ м. Одеси подав заяву про розгляд справи у свою відсутність, позовні вимоги визнав у повному обсязі.
Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали до суду письмові заяви про розгляд справи у свою відсутність, позовні вимоги визнали повністю.
Рішення при таких обставинах ухвалюється у підготовчому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд дійшов до висновку про можливість часткового задоволення позову з наступних підстав:

Розпорядженням Чорноморської КЕЧ Південного оперативного командування, як органу приватизації, № 853 від 21.02.2001 року ОСОБА_3 передано у спільну часткову власність житлову квартиру АДРЕСА_1.

На підставі цього самого розпорядження 21.02.2001 року керівником органу приватизації Чорноморської КЕЧ Південного оперативного командування ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на житло, на житлову квартиру АДРЕСА_1, де власниками у рівних частках зазначені ОСОБА_3, ОСОБА_3А, ОСОБА_5, ОСОБА_2

Разом із тим, судом встановлено, що на момент приватизації цієї самої житлової квартири ОСОБА_2 не проживала у ній, оскільки у період з 2000-2002 року проживала у своїй бабусі у місті Києві, оскільки проходила медичне обстеження та тривале лікування в Інституті педіатрії, акушерства та гінекології АМН України, та Київській міській клінічній лікарні «Київський міський центр серця».

Зокрема це підтверджується заявою (нотаріально посвідченою) ОСОБА_7, довідкою виконкому Чорноморської селищної ради Лиманського району Одеської області від 04.07.2018 року, та медичними матеріалами, що досліджені судом в судовому засіданні.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

У відповідності до ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до обєктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовх найму.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на момент приватизації не проживала у цій квартирі майже два роки.

Суд дійшов до висновку, що приватизація частки позивача у цій самій квартирі проведена із порушенням вищенаведених положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Вирішуючи питання поновлення строку на звернення до суду, суд виходить з того, що позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України з 17.03.2015 року, та у 2015 році при постановці на квартирний облік позивач зясувала, що має у власності частку у вищевказаній квартирі.

Раніше про існування саме цієї власності їй було невідомо.

Протилежного матеріали справи не містять.

Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно- правові акти не мають зворотньої дії у часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли від дня набрання ним чинності.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зважаючи на наведені норми закону у дані справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР 1963 року.

Згідно із ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається від дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатись про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцеві і перехідні положення ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк предявлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

Отже, оскільки строк позовної давності на оскарження як розпорядження органу приватизації, так і свідоцтва про право власності, що видано цим органом, спливав 21.02.2004 року, то до даних правовідносин застосовуються правила позовної давності, які передбачені ЦК України.

Представник КЕЧ заявляв клопотання про застосування строків позовної давності, пославшись на те, що позивач стала повнолітньою у жовтні 2008 року.

Суд однак враховує, що відповідно до довідки Чорноморської селищної ради Лиманського району Одеської області від 04.07.2018 року ОСОБА_2 05.09.2018 року знята з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_1, проживала за різними адресами у м. Одесі, у м. Києві, а з 2015 року зареєстрована та проживає у місті Києві.

Суд знаходить обгрунтованим дане клопотання і тому строк позовної давності слід поновити.

Більш того, проти поновлення строку позовної давності не заперечував жодний з відповідачів.

Суд враховує, що начальник КЕЧ м. Одеси надав письмову заяву про відкликання раніше висловленої правової позиції.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», п. 15 абз. 2 при розгляді спорі про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку передбачених законом.

Системний аналіз положень ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України, дозволяє суду дійти висновку , що місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, і має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а, відтак, і право на приватизацію житла разом з іншими членами сімї.

Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь- якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих звязків із конкретним місцем (див. серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, п. 36. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» заява № 19009/04, п. 50, п.п 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 року.

На переконання суду позивач не використала у встановленому законом порядку свого права на приватизацію житла, дана обставина відповідачами не оспорювалась.

Відповідно до п. 2 ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції закону № 435-ІV від 16.01.2003 року) щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Суд вважає, що оскільки спірне свідоцтво про право власності було видано до набрання чинності Цивільним Кодексом України, але виниклі у відповідачів на підставі оспорюваного свідоцтва права власності продовжують існувати в теперішній час, і вказане свідоцтво є предметом спору по справі, то до виниклих правовідносин слід застосувати норми ЦК України.

У відповідності до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

У відповідності до ч. 1. ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У відповідності до ч. 1. ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

У відповідності до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Правова позиція щодо правильності застосування положень ЦК України до відносин приватизації, яка відбулася до 01.01.2004 року, підтримана Верховним Судом у своєму рішенні у справі № 755/6513/16-ц (провадження № 61-6008 зпв18) від 22.08.2018 року.

Суд вважає, що розпорядження органу приватизації має бути визнано частково недійсним, оскільки, його недійсність стосується лише прав та законних інтересів одного з співвласників, і його скасування повністю істотно вплине на права та законні інтереси інших співвласників, права яких не є предметом розгляду даної справи.

Крім того, суд вважає, що в даному конкретному випадку мова йде про збільшення розміру часток інших співвласників внаслідок рішення суду, яким фактично припиняється право іншого співвласника, а не вирішується питання про право позивача на частку у власності у квартирі, приватизація якої проведена із порушення, тому жодних підстав для скасування рішення органу приватизації в повному обсязі в даному випадку не має.

Оскільки розпорядження органу приватизації є частково недійсним, то і свідоцтво про право власності на житло є також частково недійсним.

Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

На підставі наведеного, керуючись ст.15, п.1.ч.2 ст.16, 202, ч. 1. ст. 203, ч. 1. ст. 215, 216, 217 ЦК України, ст. 1, 2, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 207, 208, 255 ч. 1 п.5, ст. 256, 258-260 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Поновити строк позовної давності ОСОБА_2.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати частково недійсним розпорядження № 853 від 21 лютого 2001 року Чорноморської Квартирно експлуатаційної частини району Південного оперативного командування Міністерства Оборони України про передачу в приватну власність ОСОБА_3, та членів його сімї житлової квартири АДРЕСА_1, в частині передачі ОСОБА_2 чверті у спільній власності вказаної квартири.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на житло № 853, яке видане 21 лютого 2001 року Квартирно- експлуатаційною частиною Південного оперативного командування Міністерства Оборони України в частині передачі у спільну часткову власність ОСОБА_2 чверті житлової квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з часу його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції чи безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.К. Барвенко