Провадження №2/235/574/18
Справа №235/409/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

в складі: головуючого судді Хмельової С.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

секретарів судового засідання Харенко Т.Ю., Соловйової М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду №7 м. Покровська в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Красноармійського міськрайонного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Позивач позовні вимоги обґрунтував тим, що 24.07.1999 року між ним та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований Родинським міським виконкомом Донецької області, актовий запис №31. Від шлюбу ми мають сина ОСОБА_6 - 24.11.2000 року народження.

31.07.2013року за рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області шлюб між ними було розірвано. Але після розірвання шлюбу вони продовжували проживати однією родиною, вели спільне господарство до вересня 2015 року.

В даний час син проживає в м. Дніпро та навчається в Дніпровському технікумі зварювання та електроніки ім. Є.О. Патона. Позивач, як батько, матеріально допомагає сину і надає кошти на його утримання.

За час подружнього життя позивачем та відповідачем було придбане нерухоме та рухоме майно, яке є їх спільною сумісною власністю, як подружжя:

1. квартира, яка знаходиться за адресою: Донецька область, м. Родинське, вул. Пушкіна, буд. 10 а, кв. 22, яку було придбано за договором купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського нотаріального округу Донецької області від 27.12.2005 року за спільні кошти, але право власності було оформлено на Відповідача, згідно звіту про оцінку майна вартість квартири складає 84542,00 грн.

2. перукарня (вбудоване приміщення), яка знаходиться за адресою: Донецька область, м. Родинське, вул. Краснолиманська, 32/16 належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності виданого виконавчим комітетом Родинської міської ради від 02.03.2011 року, згідно звіту про оцінку майна вартість перукарні (вбудованого приміщення) складає 219203,00 грн.;

3. автомобіль Toyota Corolla, реєстраційний номер AH 9629КВ, 2011 року випуску, згідно звіту про оцінку майна вартість автомобіля складає 259311,72 грн., автомобіль зареєстрований на імя позивача та знаходиться в його користуванні.

З 22.05.2008 року відповідач була зареєстрована як фізична особа - підприємець, видом її діяльності було надання послуг перукарнями та салонами краси (код КВЕДТ 9602). Під час шлюбу на імя відповідача було зареєстровано право власності на перукарню (вбудоване приміщення), яка знаходиться за адресою: Донецька область, м. Родинське, вул. Краснолиманська, 32/16. За спільні кошти вбудоване приміщення було переобладнане під перукарню, а саме був зроблений ремонт, придбане все необхідне обладнання для перукарні, меблі.

Так, згідно ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, майно фізичної особи-підприємця може бути обєктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України передбачено, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають права на володіння, користування і розпорядженням майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Згідно ст. 71 СК України, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. ділиться між ними в натурі, а у разі неподільності присуджується одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки ( ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У звязку з чим вищевказане майно, яке було набуте під час шлюбу підлягає розподілу.

Позивач вважає, що ним не порушено строк позовної давності, так як відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Він як співвласник спірного майна не має можливості користуватися належною йому частиною перукарні (вбудоване приміщення), яка знаходиться за адресою: Донецька область, м. Родинське, вул. Краснолиманська, 32/16, оскільки відповідач вважає, що це її власність, а не спільна сумісна власність набута подружжям за час шлюбу. Протягом 2017 року позивач неодноразово звертався до відповідача надати йому можливість користуватися належною йому 1/2 частиною перукарні (вбудоване приміщення), яка знаходиться за адресою: Донецька область, м. Родинське, вул. Краснолиманська, 32/16 та здійснювати в даній перукарні підприємницьку діяльність. Але отримував від відповідача відмову.

Отже він вимушений звернутися до суду з позовною заявою про розподіл майна подружжя, так як порушується його право власності.

Враховуючи вищевикладене, просить суд:

1. визнати спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_1 та ОСОБА_5, наступне майно:

1)квартира, яка знаходиться за адресою: Донецька область, м. Родинське, вул. Пушкіна, буд. 10 а, кв. 22;

2)перукарня (вбудоване приміщення), яка знаходиться за адресою: Донецька область, м. Родинське, вул. Краснолиманська, 32/16;

3)автомобіль Toyota Corolla, реєстраційний номер АН 9629КВ, 2011 року випуску.

2. Визнати за ним ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину перукарні (вбудованого приміщення), яка розташована за адресою: Донецька область, м. Родинське, вул. Краснолиманська, 32/16.

Залишити в його власності автомобіль Toyota Corolla, реєстраційний номер АН 9629КВ, 2011 року випуску.

3. Визнати право приватної власності за відповідачем - ОСОБА_5 на наступне майно: на 1/2 частину перукарні (вбудованого приміщення), яка розташована за адресою: Донецька область, м. Родинське, вул. Краснолиманська, 32/16.

Залишити у власності відповідача - ОСОБА_5 квартиру, яка знаходиться за адресою: Донецька область, м. Родинське, вул. Пушкіна, буд. 10 а, кв. 22.

Ухвалою суду від 01 лютого 2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач ОСОБА_5 надала відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти поділу майна у спосіб та в порядку, що зазначені позивачем, зазначивши наступне.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасник справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (стаття 12 ЦПК України).

Обов'язок щодо доведення обставин справи встановлено також у статті 81 ЦПК.

Аналіз зазначених норм свідчить, що тягар доведення обставин, на які сторона посилається як на підставу позовних вимог, законодавцем покладено безпосередньо на позивача.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК).

Предметом позову є вимоги позивача про поділ спільного майна подружжя у запропоновані ним спосіб та порядку. Зокрема, позивач просить поділити майно у такий спосіб, згідно з яким виділити йому 1/2 частку перукарні, що на його думку є спільною власністю колишнього подружжя, і багатовартісний автомобіль. Між тим, відповідачеві позивач пропоную виділите 1/2 частку тієї ж перукарні, а також квартиру, у якій проживає позивач.

З огляду па предмет позову, до предмета доказування для позивача і зясування для суду є такі питання: 1) обсяг спільно нажитого майна; 2) джерело і час придбання; 5) вартість майна, що підлягає поділу; 4) спосіб та порядок поділу.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України (далі - СК України), власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

І. Щодо обсягу спільно нажитого майна, його вартості, відповідач зазначає про визнання нею того факту, що до переліку майна, яке в розумінні статей 60, 61 СК за правовим режимом є спільною сумісною власністю сторін цього спору і підлягає поділу між ними, відноситься наступне майно:

- Квартира АДРЕСА_1, придбана на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2005 p., посвідченого нотаріально.

- Автомобіль Toyota Corolla, реєстраційний номер АН 9629КВ, 2011 року випуску.

Згідно з вимогами частини першої статті 82 ЦПК обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України (далі - СК) та статті 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідач погоджує вартість спільної квартири АДРЕСА_1 і визначає її в сумі 84542,00 грн. (Вісімдесят чотири тисячі пятсот сорок дві грн. 00 коп.).

Натомість, наявні підстави зазначати, що запропонована позивачем вартість автомобіля Toyota Corolla, реєстраційний номер АН 9629КВ, фактично занижена.

Визначаючи вартість автомобіля в сумі 259311,72 грн. позивач посилається на висновок дослідження щодо вартості автомобіля, проведеного субєктом оціночної діяльності ФЛ-П ОСОБА_7

Позиція про заниження позивачем вартості спірного автомобіля обґрунтовується відомостями про вартість аналогів, розміщеними на офіційних сайтах з продажу автотранспортних засобів. Аналогічний транспортний засіб, аналогічної марки, року випуску, у подібному стані за даними з офіційних джерел, коштує приблизно 320000,00 грн. Відтак, позивачем зменшено реальну вартість автомобіля, який він просить залишити за собою, десь на 60 тис.грн., тим самим занизивши вартість частки відповідача в цьому майні, відповідно порушивши принцип рівності часток.

З огляду на вимоги статей 77-80 ЦПК докази, що надаються сторонами, повинні відповідати вимогам про належність, допустимість, достовірність, достатність.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК).

У відповідності до вимог статті 76 ЦПК України до засобів доказування відносяться висновки експертів.

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (стаття 102 ЦПК).

Отже, цивільний процесуальний закон у статті 106 ЦПК передбачає право учасника справи подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта, крім іншого, зазначається що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

У висновку ФЛ-П ОСОБА_7 від 17.01.2018 р. відсутні відомості, що цей субєкт оціночної діяльності є атестованим судовим експертом і попереджений чи хоча б обізнаний про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, тому, не відповідає вимогам про достовірність у розумінні статті 79 ЦПК.

Таким чином, позивачем не доведено обставини щодо дійсної вартості цього майна на час розгляду справи.

Відповідач не має можливості скористатися правом проведення автотоварознавчої експертизи на предмет визначення ринкової вартості спірного автомобіля на власне замовлення через відсутність доступу до спірного автомобіля, неможливість забезпечити дослідження цього обєкта експертами. Зі змісту позову слідує, що автомобіль Toyota Corolla, реєстраційний номер АН 9629КВ, зареєстрований на імя позивача і знаходиться в його користуванні.

Разом із цим, ненадання власно відповідачем висновку експерта не має правового значення для вирішення цієї справи з огляду на те, що тягар доказування обставин позову законодавцем покладено саме на позивача, який вимагає поділу.

Відповідач ОСОБА_5, за наявності згоди співвласника, погоджується визначити вартість автомобіля Toyota Corolla, реєстраційний номер АН 9629КВ, 2011 року випуску, у сумі 320000,00 (Триста двадцять тисяч) грн.

ІІ. Щодо правового режиму майна фізичної особи - підприємця.

Зазначаючи про належність перукарні по вулиці Краснолиманській, 32/16, у місті Родинському до спільної сумісної власності колишнього подружжя і претендуючи на її поділ, позивач посилається лише на те, що зазначене майно було придбане під час шлюбу.

Дійсно, це приміщення було набуте під час перебування сторін цього спору в шлюбі, але, сам по собі факт придбання майна під час шлюбу з огляду на вимоги статті 60 СК автоматично не відносить це майно до спільної сумісної власності подружжя.

Так, підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України.

Згідно із частинами 1, 2 статті 52 ЦК України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сімї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як обєкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання статей 60, 61 СК України.

Такого правового висновку дійшов ВСУ у постанові від 18 травня 2016 року від 18.05.2016 р.

У даному випадку наявні правові підстави зазначати, що перукарня щодо поділу якої позивачем предявлено позов, належить власно відповідачеві на підставі свідоцтва про право власності від 02.03.2011 р. і не є обєктом спільної сумісної власності колишнього подружжя.

Відповідач ОСОБА_5 є субєктом господарювання, фізичною особою -підприємцем.

Пленум ВСУ у постанові від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про Право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у пункті 29 розяснює, що відповідно до положень статей 57, 61 СК, статті 52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця і не в інтересах сімї, враховуючи цільове призначення цього нежитлового приміщення - перукарня, воно використовується власно відповідачем в її підприємницькій діяльності і виключно з метою отримання прибутку.

Зі змісту сертифікату відповідності обєкта реконструкції реєстраційний номер ДЦ 000839 від 06.12.2010 р. слідує, що замовником будівництва перукарні є саме фізична особа - підприємець ОСОБА_5 Цей юридичний факт свідчить про належність спірного нерухомого майна відповідачеві як субєкту підприємницької діяльності.

Даний сертифікат є правовстановлюючим документом і слугує підставою видачі відповідачеві свідоцтва про право власності на це приміщення від 02.03.2011 p., у якому ОСОБА_5 зазначена його одноособовим власником.

На підтвердження зазначених обставин також свідчать відомості у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб і фізичних осіб - підприємців щодо відповідача, і, факт реєстрації права власності на приміщення перукарні власно на імя відповідача.

До того ж, сам позивач у своєму позові, зазначаючи про спільність спірного майна, відмічає застереження, згідно з яким визначення спільності майна ставить у залежність від такої правової умови (підстави) як його придбання за рахунок належних подружжю коштів.

Але, у порушення вимог 12, 81 ЦПК позивач не надає жодного доказу на підтвердження його участі у будівництві підприємцем ОСОБА_5 перукарні по вулиці Краснолиманській, 32/16 у місті Родинському.

Таким чином, оскільки приміщення перукарні побудоване виключно відповідачем (вона є замовником обєкта будівництва) і не в інтересах сімї та використовується нею в підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, згідно з вимогами статті 57 СК України це майно слід розглядати як особисту приватну власність ОСОБА_5

Зважаючи на це перукарня не відноситься до спільного майна сторін цього спору, тому не може бути обєктом поділу.

ІІІ. Щодо способу поділу спільного майна.

Запропонований позивачем варіант поділу майна безумовно порушує право власності відповідача на обєкти спільної власності, принцип рівності часток при поділі майна, враховуючи таке.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).

Позивач просить виділити йому в натурі автомобіль Toyota Corolla, реєстраційний номер АН 9629КВ, 2011 року випуску, вартість якого більш ніж у три рази перевищує вартість квартири, яку він пропонує виділити відповідачеві.

Разом із цим, вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, необхідно застосовувати положення частин 4-5 статті 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Така правова позиція викладена ВСУ у постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16.

З огляду на вимоги зазначених норм матеріального закону, враховуючи позицію ВСУ у справі за подібними правовідносинами, при запропонованому варіанті поділу (автомобіль у власність позивачу, квартира - відповідачу) позивач ОСОБА_1 зобов'язаний буде сплатити відповідачеві ОСОБА_5 значну грошову компенсацію вартості її частки у спільному автомобілі, не покриту вартістю частки позивача в спільній квартирі.

З урахуванням погодженої вартості квартири в сумі 84542,00 грн. і за умови визначення за згодою сторін вартості автомобіля в сумі 300000,00 грн., розмір грошової компенсації вартості у зв'язку з припиненням права відповідача на частку у спільному автомобілі складає 107729,00 грн.

Однак, позивач відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду не вносив, доказів, що він реально в змозі виплатити відповідачеві таку компенсацію не надав.

Тому, спосіб поділу спільного майна, запропонований позивачем, не відповідає вимогам сімейного законодавства (статті 70, 71 СК).

Крім того, на підтвердження неадекватності і несправедливості обраного позивачем способу поділу свідчить ще й таке.

Позивач вимагає залишити за відповідачем ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Разом із цим, зі змісту позовної заяви і даних у паспорті позивача в розділі місце проживання слідує, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є саме та квартира, яку він вимагає залишити відповідачеві.

Натомість, питання стосовно зняття з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, позивачем не порушується.

Відтак, відповідачеві пропонується право на квартиру, що заздалегідь обмежене правом користування нею сторонньою особою.

Дана обставина безумовно унеможливлює здійснення власником тих повноважень, що передбачені статтею 319 ЦК, згідно з якою власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і суперечить інтересам відповідача.

Зважаючи на викладене, просить суд відмовити позивачеві в задоволенні позову в частині щодо визнання спільною сумісною власністю і поділу нерухомого майна, перукарні (вбудованого приміщення) за адресою: м. Родинське, вул. Краснолиманська, 32/16.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач та її представник проти позовних вимог заперечували та просили відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 01.02.2018р. відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 14.06.2018р. по справі призначено судову авто товарознавчу експертизу, проведення якої доручено Експертному бюро «Кибенко і Ко», провадження у справі зупинено.

2 липня 2018 року до суду надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи. Провадження у справі поновлено 06.07.2018р.

Ухвалою суду від 06.07.2018р. призначено судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз, провадження у справі зупинено.

28 серпня 2018 року провадження у справі поновлено та призначено судове засідання.

Суд, вислухавши учасників справи, свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та зміст спірних правовідносини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб 24.07.1999 року, прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 (а.с.10). 24.11.2000 року народився син ОСОБА_6 (а.с.10).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 31.07.2013 року шлюб розірвано (а.с.11).

Квартира АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2005р. належить ОСОБА_5 (а.с.12).

Відповідно до звіту про оцінку майна, виготовленого ФОП ОСОБА_9, ринкова (оціночна) вартість квартири АДРЕСА_4, станом на 30.11.2017 року складає 84542,00 гривень (а.с.15). ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з оцінкою квартири погодились.

За договором купівлі-продажу від 15.02.2008 року ОСОБА_5 придбала квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5. Вартість квартири 11000 гривень (а.с.73).

Перукарня (вбудоване приміщення) № 32/16 по вулиці Краснолиманська у м. Родинське Донецької області на підставі свідоцтва про право власності виданого виконавчим комітетом Родинської міської ради від 02.03.2011р. належить ОСОБА_5 (а.с.16).

Відповідно до звіту про оцінку майна, виготовленого ФОП ОСОБА_9, ринкова (оціночна) вартість перукарні (вбудоване приміщення) № 32/16 по вулиці Краснолиманська у м. Родинське, станом на 30.11.2017 року складає 219203,00 гривень (а.с.19). Звіт виготовлено на замовлення ОСОБА_1. ОСОБА_10 не погодилась з даною вартістю та надала до суду звіт про оцінку майна виготовлений ФОП ОСОБА_11, відповідно до якого вартість перукарні (вбудоване приміщення) станом на 13.03.2018 року становить 179618,00 гривень (а.с.49-67). З цією вартістю не погодився ОСОБА_1. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з

дійсної його вартості на час розгляду справи. Позивач і відповідач погодили вартість перукарні (вбудоване приміщення) та визначили, що вона складає 200000 гривень.

Автомобіль Toyota Corolla, реєстраційний номер АН 9629КВ, 2011 року випуску, зареєстровано на імя ОСОБА_1 (а.с.20). За висновком ФОП ОСОБА_7 від 17.01.2018 року вартість автомобілю складає 259311,72 гривень (а.с.21-23). Не погодилась відповідачка з даною оцінкою автомобілю та заявила клопотання про призначення удової товарознавчої експертизи.

Відповідно до висновку № 2891 за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи від 17.08.2018 року ринкова вартість автомобілю Toyota Corolla, реєстраційний номер АН 9629КВ, на дату оцінки, у стані на момент огляду становить 280744,90 гривень (а.с.93-112). Позивач та відповідач погодились з визначеною експертом вартістю автомобілю.

Відповідно до записів у трудовій книжці на імя ОСОБА_5 вона періодично працювала У КП «Красноармійськтепломережа», а саме з 16.10.2003 р. по 15.04.2004р., з 15.10.2004р. по 15.04.2005р. У період з 26.04.2004р. по 14.10.2004р., з 25.04.2005 р. перебувала на обліку у Красноармійському міському центру зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю (а.с.69-70).

ОСОБА_1 у період з 2005 по 2015 року працював у ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» та за цей період отримав заробітну плату в розмірі 988154,53 гривні (а.с.71).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути обєктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

З матеріалів справи вбачається, що майно: квартира, яка знаходиться за адресою: Донецька область, м. Родинське, вул. Пушкіна, буд. 10 а, кв. 22; перукарня (вбудоване приміщення), яка знаходиться за адресою: Донецька область, м. Родинське, вул. Краснолиманська, 32/16; автомобіль Toyota Corolla, реєстраційний номер АН 9629КВ, 2011 року випуску, придбане в період перебування у шлюбі, тому є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, суд зазначає, що приміщення, яке є на даний час перукарнею, придбане 15.02.2008 році як житлова квартира особою, яка не була фізичною особою-підприємцем, та через деякий час переобладнано у нежитлове приміщення перукарню.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували переобладнання житлової квартири у приміщення перукарні за рахунок коштів ОСОБА_5 як підприємця, тобто за особисті кошти відповідача, розмір цих коштів та джерело їх походження.

Свідок ОСОБА_12 суду показав, що знайомий з колишнім подружжям ОСОБА_5 з 2006 року, товаришував з молодшим братом позивача. Він памятає, що у 2008 році вони почали будування перукарні. ОСОБА_1 його іноді просив та він возив ОСОБА_5 на своєму автомобілі по різним установам. ОСОБА_1 з товаришем разом робили ремонт у перукарні.

Не є предметом спору в даній справі речі для професійних занять, меблі, обладнання перукарні тощо.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (чч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України).

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із ч. 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Отже, у разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року № 6-2811цс15, від 07 червня 2017 року №6-2670 цс 16.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, якщо один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

В судовому засіданні позивач висловив своє бажання сплатити відповідачу половину вартості автомобіля, але згоди від неї на це судом не отримано.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме суд визнає спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_1 та ОСОБА_5, наступне майно:

1.Квартиру, яка знаходиться за адресою: Донецька область, м. Родинське, вул. Пушкіна, буд. 10 а, кв. 22;

2.Перукарню (вбудоване приміщення), яка знаходиться за адресою: Донецька область, м. Родинське, вул. Краснолиманська, 32/16;

3.Автомобіль Toyota Corolla, реєстраційний номер АН 9629КВ, 2011 року випуску.

З урахуванням рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності здійснити поділ майна наступним чином:

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: Донецька область, місто Родинське, вулиця Пушкіна, будинок 10 а, квартира 22.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: Донецька область, місто Родинське, вулиця Пушкіна, будинок 10 а, квартира 22.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину перукарні (вбудованого приміщення), яка розташована за адресою: Донецька область, місто Родинське, вулиця Краснолиманська, будинок 32, приміщення 16.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину перукарні (вбудованого приміщення), яка розташована за адресою: Донецька область, місто Родинське, вулиця Краснолиманська, будинок 32, приміщення 16.

Визнати рівними ідеальні частки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у автомобілі Toyota Corolla, реєстраційний номер АН 9629КВ, вартість якого на час розгляду справи становить 280744,90 гривень, залишити автомобіль у їх спільній частковій власності.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину автомобілю Toyota Corolla, реєстраційний номер АН 9629КВ.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобілю Toyota Corolla, реєстраційний номер АН 9629КВ.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 10, 12, 81, 141, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, статтями 60-71 СК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 наступне майно:

1.Квартиру, яка знаходиться за адресою: Донецька область, місто Родинське, вулиця ПушкінаАДРЕСА_6;

2.Перукарню (вбудоване приміщення), яка знаходиться за адресою: Донецька область, місто Родинське, вулиця Краснолиманська, будинок 32, приміщення 16;

3.Автомобіль Toyota Corolla, реєстраційний номер АН 9629КВ, 2011 року випуску.

Здійснити поділ майна наступним чином:

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: Донецька область, місто Родинське, вулиця Пушкіна, будинок 10 а, квартира 22.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: Донецька область, місто Родинське, вулиця Пушкіна, будинок 10 а, квартира 22.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину перукарні (вбудованого приміщення), яка розташована за адресою: Донецька область, місто Родинське, вулиця Краснолиманська, будинок 32, приміщення 16.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину перукарні (вбудованого приміщення), яка розташована за адресою: Донецька область, місто Родинське, вулиця Краснолиманська, будинок 32, приміщення 16.

Визнати рівними ідеальні частки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у автомобілі Toyota Corolla, реєстраційний номер АН 9629КВ, вартість якого на час розгляду справи становить 280744,90 гривень, залишити автомобіль у їх спільній частковій власності.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину автомобілю Toyota Corolla, реєстраційний номер АН 9629КВ.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобілю Toyota Corolla, реєстраційний номер АН 9629КВ.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2815 (дві тисячі вісімсот пятнадцять) гривень 28 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, фактично мешкає: АДРЕСА_7, РНОКПП НОМЕР_2.

В судовому засіданні 26 вересня 2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення, повний текст рішення виготовлено 3.10.2018р.

Суддя С.М.Хмельова