ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2018 року м. Суми

Справа №591/7258/17

Номер провадження 22-ц/788/1066/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

у присутності: позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Виконавчого комітету Сумської міської ради та третьої особи Сумського міського голови ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 квітня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Кривцової Г.В. у приміщенні Зарічного районного суду м. Суми

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Сумської міської ради, Виконавчого комітету Сумської міської ради, третя особа - Сумський міський голова ОСОБА_3, про визнання інформації недостовірно та такою, що порушує право на повагу до честі, гідності та ділової репутації, зобов'язання спростувати поширену інформацію, -

в с т а н о в и в :

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сумського міського голови ОСОБА_5, Сумської міської ради та Виконавчого комітету Сумської міської ради з позовом, який мотивував тим, що 28 листопада 2016 року на апаратній нараді, яка проходила у форматі публічного заходу та транслювалася через мережу Інтернет, Сумський міський голова ОСОБА_3 розповсюдив відносно нього недостовірну, неправдиву інформацію про вчинення ним злочинів, у зв'язку з чим було порушені його немайнові права.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації наступну інформацію, розповсюджену Сумським міським головою ОСОБА_3 на апаратній нараді, що відбулася 28 листопада 2016 року і проходила в приміщенні Сумської міської ради:

ІНФОРМАЦІЯ_1;

ІНФОРМАЦІЯ_2

«Поверніть людям, поверніть людям приміщення, які ви вкрали у людей, поверніть пошти людям, пошти, ви забрали пошти у людей. Приміщення забрали»;

ІНФОРМАЦІЯ_3

ІНФОРМАЦІЯ_4

Також позивач просив Сумську міську раду, виконавчий комітет Сумської міської ради спростувати поширену відносно позивача недостовірну інформацію, шляхом озвучення Сумським міським головою ОСОБА_3 на найближчій апаратній нараді яка відбудеться після набрання судовим рішенням в даній справі законної сили, спростування наступного тексту: «ІНФОРМАЦІЯ_5».

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 11 січня 2018 року закрито провадження у даній справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Сумського міського голови ОСОБА_3 у зв'язку з тим, що набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими ж самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 квітня 2018 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового про задоволення позовних вимог, з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що суд дійшов невірного висновку, що розповсюджена міським головою інформація є його суб'єктивною думкою, оцінкою дій позивача, а тому не підлягає визнанню недостовірною та спростуванню, оскільки ця інформація викладена у стверджувальній формі, у вигляді фактичних даних.

Разом із цим зазначає, що на момент розповсюдження міським головою вказаної інформації позивач не був ані політичним діячем, ані публічною особою.

У відзиві на апеляційну скаргу Сумська міська рада просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вказувала, зокрема, що висловлювання Сумського міського голови ОСОБА_3 на адресу позивача є висловлюваннями, які не містять фактичних даних, а є лише проявом реалізації прав особи, як громадянина України, на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, забезпечених законодавством України.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, думку позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника виконкому Сумської міської ради та Сумського міського голови, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав:

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 28 листопада 2016 року в малій залі Будинку рад на площі Незалежності, 2 у м. Суми відбулась апаратна нарада при міському голові міста Суми, яким є ОСОБА_3.

Вказана апаратна нарада транслювалася в режимі реального часу через мережу Інтернет. Судом досліджено в судовому засіданні відеозапис даної апаратної наради (а. с. 15).

На вказаній нараді були присутні керівники структурних підрозділів виконавчих органів Сумської міської ради, депутати Сумської міської та обласної ради, представники засобів масової інформації та інші особи, в тому числі позивач ОСОБА_1

З дослідженого відеозапису вбачається, що позивач ОСОБА_1 намагається на початку апаратної наради виступити з промовою, у зв'язку з чим підходить до міського голови ОСОБА_3, а потім відразу, за допомогою звукопідсилюючої техніки починає виголошувати свої вимоги, на що міський голова ОСОБА_3 повідомляє, що це порушує регламент та порядок денний наради, та пропонує надати позивачу слово під час розгляду питань в розділі порядку денного «Різне».

Під час виступу позивача міський голова ОСОБА_3 висловив в адресу позивача ОСОБА_1 відомості наступного змісту (мовою оригіналу):

ІНФОРМАЦІЯ_1

ІНФОРМАЦІЯ_6

ІНФОРМАЦІЯ_7

ІНФОРМАЦІЯ_8

ІНФОРМАЦІЯ_9

Факт розповсюдження даних відомостей Сумським міським головою ОСОБА_3 підтверджується відеозаписом, що знаходиться в матеріалах справи, який досліджувався судом в судовому засіданні.

Також з відомостей викладених позивачем у позовній заяві та з його пояснень даних у суді першої інстанції вбачається, що він є активним мешканцем міста, займається активною громадською діяльністю, що полягає в захисті прав та інтересів мешканців міста Суми від незаконних дій чи бездіяльності з боку органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб. Також він є адвокатом та представником потерпілих осіб у ряді кримінальних проваджень, в яких посадові особи Сумської міської ради мають статус підозрюваних чи обвинувачених. Крім того, він підтвердив, що раніше міський голова м. Суми ОСОБА_3 звертався з позовом до нього про захист честі та гідності, в зв'язку з його виступом на місцевому телебаченні з критикою в адресу міського голови.

Також місцевим судом встановлено, що з 19 липня 2017 року позивач ОСОБА_1 є головою Сумської місцевої організації Політичної партії «ЗА ЖИТТЯ», яка зареєстрована в Єдиному реєстрі громадських формувань /реєстрі політичних партій 27 липня 2017 року (а. с. 82). Раніше, до 2013 року позивач ОСОБА_1 був головою Сумською обласної організації політичної партії «Молода Україна» (а. с. 91), яка була припинена як юридична особа постановою Сумського окружного адміністративного суду від 18 січня 2013 року (а. с. 83-84, 85-86).

Третя особа у справі ОСОБА_3 є головою Сумської обласної партійної організації Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина» з 25 лютого 2012 року (а. с. 82)

Звідси, суд вірно вважав, що позивач ОСОБА_1 є громадським діячем та публічною особою, якнайменше - на місцевому рівні в м. Суми.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Статтею 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів її сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У відповідності до ч. ч. 1, 4 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Відповідно до ст. 17 Закону «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку.

Крім того, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Частинами 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» унормовано, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних,зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридичною особою, у якій вона працює.

Згідно з п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. Враховуючи, що розгляд справи може вплинути на права та обов'язки цієї особи, остання може бути залучена до участі у справі в порядку, передбаченому статтею 36 ЦПК.

У разі поширення такої інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача судам необхідно з'ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов'язків, то належним відповідачем є саме вона.

У п. 21 вищевказаної постанови зазначено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості.

Пленум Верховного Суду України звертає увагу на ту обставину, що суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також на рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції надане поняття «публічної фігури», якими є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному життя (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорті чи у будь-якій іншій галузі).

Також у статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що оскільки позивач 28 листопада 2016 року був присутній на апаратній нараді при Сумському міському голові і, в порушення вимог Регламенту роботи виконавчих органів Сумської міської ради, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Сумської міської ради від 28.04.2016 року № 240, без дозволу міського голови за допомогою звукопідсилюючої техніки намагався проголосити звернення, підписане, як він зазначив 200- ми громадянами м.Суми, тому в даному випадку він виступав як громадський активіст, публічна особа, а отже і межа критики щодо нього була значно ширшою.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що висловлена 28 листопада 2016 року на апаратні нараді міським головою ОСОБА_3 інформація є вираженням суб'єктивної думки та поглядів, критики відносно дій особи ОСОБА_1, який є громадським діячем.

Звідси, ця інформація, будучи оціночними судженнями, у силу вищевказаних положень чинного законодавства та роз'яснень, які містяться у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», не підлягає спростуванню та доведенню як неправдива.

Вказаний висновок місцевого суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема з правовими позиціями, які містяться у рішеннях Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» та від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група» проти України».

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких умов, суд першої інстанції, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, права і обов'язки сторін, перевіривши їхні доводи і заперечення, ухвалив рішення суду з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не містять обставин, які були б підставою для зміні чи скасування.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 квітня 2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 08 серпня 2018 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Т. А. Левченко

С. С. Ткачук