Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 562/2119/15-ц

провадження № 61-19347св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В.І. (суддя-доповідач), АнтоненкоН. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 лютого 2017 року у складі судді Ковалика Ю. А. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 05 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Боймиструк С. В., Гордійчук С. О., Шеремет А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ТОВ «Дельта Банк»; банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27 березня 2008 року в сумі 647 761 грн 94 коп., із яких: тіло кредиту - 611 753 грн 88 коп., відсотки - 36 008 грн 06 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання за банком права власності на іпотечне майно.

Банк обґрунтовував вимоги неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, забезпеченого іпотекою, та наявністю непогашеної заборгованості.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 05 квітня 2017 року, у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Суди мотивували рішення тим, що позивач обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який не передбачений законом.

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк», у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вважає помилковими висновки судів про відмову в позові у зв'язку з неправильно обраним способом звернення стягнення на іпотечне майно, оскільки за змістом статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суд вправі звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення кредитного боргу шляхом передачі іпотекодержателю права власності на це майно.

Від ОСОБА_4 надійшли заперечення, у яких він просить касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

У статті 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу № 562/2119/15-ц та матеріали касаційного провадження передано судді-доповідачеві.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 27 березня 2008 року відкрите акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») і ОСОБА_4 уклали кредитний договір № 1701/0308/71-055, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 38 000 доларів США строком до 26 березня 2033 року (з можливістю дострокового стягнення кредиту) зі сплатою 11,9 % річних.

Того ж дня з метою забезпечення повернення кредиту ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_4 уклали договір іпотеки № 1701/0308/71-055-Z-1, згідно з умовами якого останній передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Згідно із пунктом 12 договору іпотеки за вибором іпотекодержателя звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно з яким останнє набуло право грошової вимоги на погашення (стягнення) заборгованості за зазначеним кредитним договором, забезпеченим іпотекою.

Станом на 28 липня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 647 761 грн 94 коп., із яких: заборгованість за кредитом - 611 753 грн 88 коп., відсотки - 36 008 грн 06 коп.

Підставою для звернення до суду з даним позовом стала відмова відповідача від виконання вимог банку добровільно достроково погасити вказану суму боргу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив висновок про те, що чинним законодавством не передбачена можливість набуття права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем на підставі судового рішення.

Колегія погоджується з висновками судів попередніх інстанцій.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»).

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 Цивільного кодексу України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Ураховуючи наведене, а також те, що договір іпотеки не містить погодження сторін про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом передачі предмету іпотеки у власність банку за судовим рішенням, суди ухвалили законні та обґрунтовані рішення про відмову у зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечне майно, оскільки такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не передбачений.

Аргументи касаційної скарги на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 05 квітня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат