Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 154/727/18

провадження № 61-42388св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Волиньгаз збут»,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 15 травня

2018 року в складі судді Пікули Н. В. та постанову Апеляційного суду Волинської області від 26 липня 2018 року в складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Карпук А. К., Бовчалюк З. А.,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньгаз збут» (далі - ТОВ «Волиньгаз збут») про визнання договору про надання послуг населенню з газопостачання укладеним, зобов'язання укласти договір про реструктуризацію заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 31 жовтня 2015 року між ним та

ТОВ «Волиньгаз збут» було укладено тристоронній типовий договір про надання населенню послуг з газопостачання з постачальником ТОВ «Волиньгаз збут» і газорозподільним підприємством публічним акціонерним товариством «Волиньгаз» (далі - ПАТ «Волиньгаз»). Вважав, що постанова Кабінету Міністрів України від 05 липня 2006 року № 938, яка затверджує типовий договір, є нормативно-правовим актом, який не відповідає статті 8 Конституції України, оскільки пункт 14 містить правову колізію в частині погашення заборгованості на строк не більше 12 місяців, що не відповідає Закону України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію» від 20 лютого 2003 року

№ 554-IV, згідно з яким заборгованість реструктуризується на термін до 60 місяців, залежно від суми боргу та рівня доходів громадян на дату реструктуризації. А тому, ним згаданий договір було підписано з долученням до нього протоколу розбіжностей, проте відповідач відмовився від підписання даного протоколу. За опалювальні періоди з 2016 по 2018 роки у нього утворилась прострочена заборгованість, яка станом на 19 березня 2018 року становить 6 058,18 грн, яку він не має змоги своєчасно погасити у зв'язку з неплатоспроможністю, а відповідач відмовляється реструктуризувати її на термін до 60 місяців.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просив суд: визнати типовий договір про надання населенню послуг з газопостачання від 31 жовтня 2015 року укладеним на умовах протоколу розбіжностей споживача, приєднаного до даного договору; зобов'язати відповідача укласти із споживачем договір про реструктуризацію заборгованості у розмірі 5 394,26 грн за надані послуги газопостачання у 2016-2017 роках на підставі Закону України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію».

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області

від 15 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Волинської області від 26 липня 2018 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що запропонований

ПАТ «Волиньгаз» позивачу договір про надання населенню послуг з газопостачання відповідає умовам типового договору, проте договір який запропонований позивачем з урахуванням протоколу розбіжностей, не відповідає вимогам типового договору, значно звужує права виконавця послуг, та фактично унеможливлює дотримання газопостачальною організацією можливості постачання споживачу природного газу безперервно з дотриманням Правил надання населенню послуг з газопостачання.

У серпні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не застосована закони, які підлягали застосуванню та неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному пунктом 3 частини другої статті 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2006 року № 938 «Про затвердження типового договору про надання послуг з газопостачання» (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22 лютого 2012 року № 119 ).

Відповідно до положень частини третьої статті 6, частини першої статті 630 ЦК України, статей 19-21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 05 липня 2006 року № 938 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627, 630 ЦК України та статей 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Крім того, договір про користування послугами газопостачання є за своєю суттю договором приєднання, умови якого встановлені типовим договором про надання населенню послуг з газопостачання, тому відповідно до вимог частини першої статті 634 ЦК України він може бути укладеним лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Законом України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію»

від 20 лютого 2003 року № 554-IV передбачалось реструктуризація заборгованості на термін до 60 місяців залежно від суми боргу та рівня доходів громадян на дату реструктуризації, виходячи з заборгованості житлово-комунальних послуг, яка склалася на дату набрання чинності цим Законом, тобто 01 липня 2003 року, проте заборгованість у позивача виникла у січні

2018 року, коли було здійснено контрольне зняття показників приладу обліку контролером газового господарства.

Відповідно до пункту 15 Розділу ІІІ Правил постачання природнього газу у разі виникнення у споживача заборгованості за договором постачання природного газу за домовленістю сторін (постачальника та споживача) може бути укладений графік погашення заборгованості, який оформлюється додатком до договору або окремим договором про реструктуризацію заборгованості.

Згідно з пунктом 4.10 постанови Про затвердження Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам від 30 вересня 2015 року

№ 2500 у разі виникнення у споживача заборгованості з оплати вартості послуг з газопостачання споживач повинен звернутися до постачальника із заявою про складення графіка погашення заборгованості на строк не більше 12 місяців та за вимогою постачальника подати довідки, що підтверджують неплатоспроможність споживача.

Таким чином, діючим законодавством України передбачено право, а не обов'язок газопостачального підприємства при наданні реструктуризації заборгованості споживачам. Крім того, реструктуризація заборгованості можлива лише у разі неплатоспроможності споживача сплачувати за послуги газопостачання, за умови чіткого виконання споживачем вимог договору постачання газу побутовими споживачами.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо визнання типового договору про надання населенню послуг з газопостачання від 31 жовтня 2015 року укладеним на умовах протоколу розбіжностей споживача, приєднаного до даного договору, задоволенню не підлягає, оскільки умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступати на власний розсуд. Відмовляючи у задоволенні позову в частині зобов'язання відповідача укласти із споживачем договір про реструктуризацію, суди обґрунтовано виходили із відсутності підстав для задоволення такої вимоги.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 15 травня

2018 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 26 липня

2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П. Курило

М. Є.Червинська