Справа № 552/1352/18
Провадження №2/149/725/18
Номер рядка звіту 40
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

14.12.2018 р. Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Войнаревич М. Г.,

при секретарі Паламарчук Л. В.,

розглянувши у м. Хмільник в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до народного депутата України ОСОБА_2 , треті особи: Голова Верховної Ради України Парубій Андрій Володимирович, Міністр оборони України Полторак Степан Тимофійович про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:
В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до Народного депутата України ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Мотивуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що 27.02.2017 року народний депутат України ОСОБА_2 направив депутатське звернення за № 451/228 на адресу Міністра оборони генерала армії України Полторака С.Т., за скаргою від 21.02.2017 року підполковника запасу внутрішньої служби МВС України, громадянина ОСОБА_3 , який проживає по АДРЕСА_1 . З посиланням на положення ст. 1, 16, 17 Закону України «Про статус народного депутата України», ОСОБА_2 було ініційовано перевірку в Заньківському РВК за вищезазначеною скаргою.Народним депутатом України ОСОБА_2 було направлено депутатське звернення за № 451/228 на неперевірену, неправдиву (відверто брехливу) інформацію, наклеп, що стало підставою для перевірки. Позивач стверджує, що розповсюджена відповідачем інформація є недостовірною, її поширення ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача, є наклепом. На підставі цього позивач вимагає щоб вищезазначена інформація була спростована у такий точно спосіб, яким була поширена та офіційного вибачення відповідачем за вчинення ним неправомірних дій. Окрім того, неправомірними діями відповідача щодо порушення права позивача на повагу честі, гідності, позивачеві була завдана моральна шкода у вигляді моральних стражданнь, які позивач зазнав після направлення зазначеного депутатського звернення та приниження його честі та гідності відповідачем.
Також, позивач суду надав письмові пояснення, які при вирішенні судом справи просить взяти до уваги, в яких вказав, що враховуючи той факт, що вказана скарга є анонімка (ст. 8 Закону України «Про звернення громадян») і відповідно громадянина ОСОБА_4 , який нібито, проживає по АДРЕСА_1 не існує, так як, і не існує такої адреси в м. Зінькові. Поширена інформація по змісту тексту вказаної скарги,яку розповсюдив відповідач, не відповідає дійсності, є недостовірною та наклепом, оскільки вона не підтверджена жодним доказом - є доведеною до відома багатьох осіб. Крім того, подібними діями відповідач охарактеризував позивача, як злочинця, особу, що з легкістю порушує закон та не має високих моральних цінностей. Окрім того, вказана в скарзі-анонімці неправдива інформація (маячня), яку розповсюдив нардеп ОСОБА_2 пов`язана саме з виконанням військового обов`язку позивачем, і також під час виконання своїх службових обов`язків за посадою та проходженням служби в ОВС України. Під час проходження служби в ОВС України були випадки в будь який спосіб схилити дії позивача не на користь служби, так один із фактів висвітлений у друкованих засобах інформації Загальнодержавний громадсько-правовий тижневик «Іменем Закону» № 43 за листопад 2005року в статті Журналістського розслідування «Ти-начальник, але я дурнем не буду або як мені на Полтавщині допомагали виконувати вказівку заступника міністра», яку склав власкор видання Ю. Погода, де викривалися зловживання та корупційні оборудки у міліції. По викладеним фактам позивачем проводилися перевірки, за наслідками якої його було звинувачено у власній зацікавленості, за для захисту своїх порушених прав, і доведення своєї правоти з даного приводу позивачем було написано рапорт на перевірку особисто його та членів його родини по будь яким фактам які підтвердилися. Були спроби саботажу деякими посадовцями райдержадміністрації та депутатами районної ради прийняття районної програми"Підготовки молоді Зіньківського району до військової служби та призову її до лав Збройних Сил України на 2017-2020 роки та Територіальної оборони Зіньківського району на 2017-2020 роки". У зв`язку із чим, було рекомендовано голові Зіньківської райдержадміністрації відкрити дисциплінарне провадження та проведення перевірки по факту неналежного виконання посадових обов`язків осіб, знехтування законодавчих та інших актів, що призвело до не внесення до бюджету 2017 року питань прийняття фінансування програм: Підготовки молоді Зіньківського району до військової служби та призову її до лав Збройних Сил України на 2017-2020 роки та Територіальної оборони Зіньківського району на 2017-2020 роки, з подальшим затвердженням у встановлений законодавством спосіб. Та в найкоротший термін вжити заходів, щодо прийняття вказаних програм та фінансування у 2017 році.Окрім того, були способи скомпрометувати позивача перед керівництвом, підлеглими та громадянами, неправомірно поставлено в становище, коли потрібно надавати роз`яснення стосовно можливих «підстав» направлення депутатського звернення № 451/228 від 27 лютого 2017 року, за анонімкою неіснуючого громадянина ОСОБА_4 .
Відповідач народний депутат України Юрчишин П.В. суду надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що на думку ОСОБА_1 , ним відносно нього поширена завідомо недостовірна інформація, що була викладена в заяві ОСОБА_3 , чим принижена його честь, гідність та від чого постраждала його ділова репутація.Не вдаючись до аналізу позову на предмет його законності та обгрунтованості, вважаю, що позов ОСОБА_5 заявлений до нього безпідставно і він є неналежним відповідачем. Місто Зіньків Полтавської області не входить до території його виборчого округу №13, заяви чи звернення жителів вказаного міста та району, і в тому числі ОСОБА_3 , до нього не надходили і з депутатськими зверненнями із зазначеними реквізитами щодо перевірки заяви ОСОБА_4 ні до міністра оборони України Полторака С.Т., ні до заступника Генерального прокурора України-Головного військового прокурора Матіоса A.B. він не звертався.
Представник Голови Верховної Ради України, суду надав письмові пояснення в яких вказав, що окремий народний депутат чи група депутатів не тотожні Верховній Раді України і мають статус визначений Законом України «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992 року.Відповідно до ч. 1,3 ст. 1 Закону України «Про статус народного депутата» народний депутат України є обраний відповідно до Закону України «Про вибори народних депутатів» представник Українського народу у Верховній Раді України і уповноважений ним протягом строку депутатських повноважень здійснювати повноваження, передбачені Конституцією України та законами України. При виконанні своїх повноважень народний депутат керується Конституцією України, законами України та загальновизнаними нормами моралі. Голова Верховної Ради України не є автором чи поширювачем будь-якої інформації стосовно ОСОБА_1 , яка могла б нанести шкоду його особистим немайновим благам, які охороняються цивільним законодавством, зокрема, честі, гідності і діловій репутації.Правовідносини, які виникли між сторонами у цивільній справі, жодним чином не стосуються інтересів Голови Верховної Ради України, а прийняте судове рішення не може вплинути на права або обов`язки Голови Верховної Ради України, а отже суд безпідставно залучив до участі у справі в якості третьої особи Голову Верховної Ради України. З урахуванням вищевикладеного, відсутні підстави для висловлення правової позиції по суті спору, який виник між сторонами.
Третя особа Міністр оборони України ОСОБА_6 будь яких поясненняь на позов не надав.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

Суд дослідивши матеріали справи встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до листа ОСОБА_4 звернувся до народного депутата України ОСОБА_2 , в якому вказує, на те що майор ОСОБА_1 зловживає своїм службовим положенням, «відмазує» інших осіб від служби в Збройних силах України» за окрему плату та інше, а тому просить клопотати перед Міністерством оборони України та головним військовим прокурором Матіасом А.В. про проведення перевірки по викладеним фактам.(а.с.11-12)
Відповідно до листа Зінківської міської ради Полтавської області № 02-28/191 від 16.02.2018 року ОСОБА_4 на території Зінківської сільської ради не зареєстрований.(а.с.21)
ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Зінківському районному військовому комісаріаті Полтавської області є учасником АТО, що підтверджується довідками Мністерства оборони України від 10.04.2018 року № 60 (а.с. 48), № 115 від 12.09.2017 року.(а.с.15) та посвідченням серії НОМЕР_1 від 16.04.2018 року.(а.с.68)
При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 277 Цивільного кодексу України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.
Відповідно до абзацу 6 ч. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» 27.02.2009 року № 1, згідно з частиною третьою статті 277 ЦК ( 435-15 ) негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій підтверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Відповідно до п. 18 зазначеної Постанови Пленуму ВСУ, згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Одночасно відповідно до абзацу 1 п. 15 вказаної Постанови Пленуму ВСУ, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Отже, проаналізувавши положення вищезазначених джерел права можна прийти до висновку, що позивач мав довести суду факт поширення недостовірної інформації та факт завдання поширенням такої інформації шкоди відповідним особистим немайновим благам, або факт перешкоджання особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому надані позивачем сукупні докази на підтвердження таких обставин є підставою для задоволення позову у справах даної категорії, якщо відповідач не надасть суду докази достовірності розповсюдженої інформації.
Одночасно відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Згідно з роз`ясненнями п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», у випадку коли особа звертається до органів державної влади чи органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.
Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.
Конституційний суд України у своєму рішенні від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003, а саме у п. 3 зробив наступні висновки: «З огляду на викладене Конституційний Суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу».
Позивач звернувшись до суду з даними позовними вимогами, посилається на те, що відповідач такими своїми діями поширював неправдиву інформацію, тобто, доводив її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб, поширював інформацію, що стосується саме нього, поширював недостовірну інформацію, тобто таку, яка не відповідає дійсності та таке поширення відповідачем зазначеної інформації порушує його особисті немайнові права, завдає шкоди особистим немайновим благам та перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Суд із даними твердженнями позивача не погоджується, оскільки відповідач народний депутат України ОСОБА_2 своїми діями не розповсюджував неправдиву інформацію відносно позивача, заява ОСОБА_3 , до нього не надходили і з депутатськими зверненнями із зазначеними реквізитами щодо перевірки заяви ОСОБА_4 ні до Міністра Оборони України Полторака С.Т., ні до заступника Генерального прокурора України Головного військового прокурора Матіоса A.B. відповідач не звертався. У зв`язку із вищевикладеним суд вважає, що в діях народного депутата ОСОБА_2 відсутні будь які протиправні дії, щодо порушення закону.
Окрім того депутатське звернення, про яке йдеться в позові по суті є супровідними листами № 153/228, № 154/228 від 26.10.2018 року, в яких вказано, що м. Зіньків Полтавської області не входить до території виборчого округу № 13 та не є образливими за своїми змістами і немістить відомостей, що принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 .
Відповідно до Закону України "Про звернення громадян" будь-яка посадова особа, якій надіслано звернення громадянини, зоюбовязана надіслати його за належністю.
Щодо заявлених позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд вказує на те, що положеннями п. 19 абз 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», встановлено, що якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.
В цьому випадку слід брати до уваги постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 р., відповідно до п. 3 якої під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до п. 4 вказаної постанови пленуму ВСУ у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Пунктом 5 постанови пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 р. встановлено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У відповідності до п. 9 вказаної постанови Пленуму розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В абзаці 4 п. 11 постанови пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 р. встановлено, що критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відшкодування моральної шкоди може відбуватися лише у випадку, якщо при цьому допускаються образа чи порушення інших захищених законом прав особи (розголошення без її згоди конфіденційної інформації, втручання в приватне життя тощо).
Стосовно ступеня вини розповсюджувача недостовірної інформації, ВСУ зазначає, що з`ясуванню підлягають наявність злого умислу, а також наслідки використання потерпілим можливостей позасудового (досудового) спростування неправдивих відомостей, відстоювання його честі й гідності та врегулювання конфлікту в цілому.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони (ст. 81 ЦПК України).
Суд вважає, що відсутні докази завдання моральної шкоди позивачу діями відповідача.
Також, щодо заявленого клопотання позивача про витребування доказів, суд вказує на те, що воно задоволенню не підлягає з тих причин, що копії вказаних в клопотанні документів, які надіслані позивачем разом із позовною заявою містяться в матеріалах позовної заяви. У витребуванні з Міністерства оборони матеріалів перевірок щодо ОСОБА_1 , також не має необхідності, оскільки вони не містять доказів щодо обгрунтованості чи безспідставності заявленого позову, та стосуються беспосередньо ОСОБА_1 ..
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги заявлені необґрунтованно, а тому задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного, Закону України "Про звернення громадян" ст. ст. 7, 15, 16 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 60, 76, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до народного депутата України ОСОБА_2 , треті особи: Голова Верховної Ради України Парубій Андрій Володимирович, Міністр оборони України Полторак Степан Тимофійович про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Судові витрати залишити за сторонами.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Войнаревич М. Г.