Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 752/11771/16-ц

провадження № 61-23539св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 року у складі судді Новак А. В. та ухвалу Апеляційного суду місті Києва від 15 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Оніщук М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») про визнання кредитного договору недійсним.

Вимоги обґрунтовував тим, що 13 квітня 2007 року між ним і закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», був укладений кредитний договір № ML-900/071/2007 про надання йому кредиту в розмірі 45 000 доларів США строком до 13 квітня 2032 року зі сплатою відсотків за плаваючою ставкою - 4,49 % річних + FIDR.

Зазначав, що перед укладенням оспорюваного правочину банк не повідомив його про детальні умови кредитування, зокрема, про сукупну вартість кредиту, як це передбачено пунктом 2 частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору).

Крім того, відповідач не попередив його про валютні ризики, що призвело до значного погіршення його фінансового становища.

Ураховуючи наведене, просив позов задовольнити.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суди мотивували рішення безпідставністю позовних вимог.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 через представника ОСОБА_5 подав до суду касаційної інстанції касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Зазначає, що суди зробили помилковий висновок про відмову у позові на підставі неналежних та недопустимих доказів. Вважає, що відповідачем не дотримано вимоги пункту 2 частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення договору), у зв'язку з чим умови оспорюваного договору по відношенню до споживача є дискримінаційними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 13 квітня 2007 року ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_4 уклали кредитний № ML-900/071/2007 про надання останньому грошових коштів у кредит в розмірі 45 000 доларів США строком до 13 квітня 2032 року.

Згідно з умовами кредитного договору позивач зобов'язався сплачувати банку відсотки за користування кредитом за плаваючою відсотковою ставкою у розмірі 4,49 % річних + FIDR.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив висновок про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору кредиту недійсним.

Колегія погоджується з такими висновками.

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідними є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Зокрема, це підтверджується висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016року у справі № 6-806цс16).

Відповідно частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції дослідив, що згідно з заявою на отримання споживчого кредиту від 05 квітня 2007 року за підписом ОСОБА_4 він у письмовій формі отримав у повному обсязі інформацію передбачену пунктом 2 частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення договору).

Під час укладення договору волевиявлення ОСОБА_4 було вільним і відповідало його внутрішній волі, ним було особисто, добровільно укладено оспорюваний договір, отримано кошти.

Установивши, що позивач не довів підстав для визнання недійсним кредитного договору від 13 квітня 2007 року № ML-900/071/2007, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат