Ухвала

Іменем України

26 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 352/1547/18

провадження № 61-48407ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_5,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Рона», ОСОБА_7,

розглянув касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на ухвалу Тисменицького районного суду від 29 серпня 2018 року у складі судді Хоминець М. М. та постанову

Івано-Франківського суду від 09 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Томин О. О., Мелінишин Г. П., Ясеновенко Л. В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Рона», ОСОБА_7 про визнання заяви, договорів поруки та іпотеки недійсними, скасування запису про державну реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_5 звернулася в суд із позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «Перший Український МіжнароднийБанк», банк), Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Рона» (далі - ТОВ «Компанія «Рона»), ОСОБА_7, в якому просила визнати недійсною заяву ОСОБА_5 про надання згоди на укладання ОСОБА_7 як майновим поручителем ТОВ «Компанія «Рона» договору про передачу в іпотеку адміністративно-виробничої будівлі та земельної ділянки на АДРЕСА_1 Тисменицького району Івано-Франківської області; визнати недійсним договір від 09 липня 2014 року № 1, укладений між ФОП ОСОБА_7 та ТОВ «Компанія «Рона»; визнати недійсним іпотечний договір від 09 липня 2014 року

№ 1.14-16/17/І-6 (без видачі заставної); визнати протиправними рішення та дії ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» щодо набуття права власності на предмети іпотеки за заниженою ринковою вартістю предметів іпотеки станом на 26 січня 2017 року; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, якими вирішено зареєструвати за ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» право власності на земельну ділянку та адміністративно-виробничі будівлі, що знаходяться на АДРЕСА_1 Тисменицького району Івано-Франківської області.

ОСОБА_5 подала до суду заяву про застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та заборони відчуження майна: земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1 площею 1, 3504 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 58; приміщення - адміністративно-виробничі будівлі, складова частина об'єкту нерухомого майна: адмінбудинок, площею 1 203, 5 кв. м, виробничий цех площею 1 865, 1 кв. м, трансформаторна підстанція, площею 50, 9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 58.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 29 серпня 2018 року заяву про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на спірне нерухоме майно: земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 1, 3504 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Тисменицького району Івано-Франківської області, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 58; приміщення - адміністративно-виробничі будівлі, складова частина об'єкту нерухомого майна: адмінбудинок, площею 1 203, 5 кв. м, виробничий цех, площею 1 865, 1 кв. м, трансформаторна підстанція, площею 50, 9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Тисменицького району Івано-Франківської області, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 58.

Постановою Івано-Франківського суду від 09 листопада 2018 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

У грудні 2018 року ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою на зазначені рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у задоволенні заяви про забезпечення відмовити повністю.

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом з тим, за правилом частини п'ятої статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Такий висновок суд зробив з огляду на таке.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції встановив, що на офіційному Інтернет-сайті ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» міститься інформація про продаж об'єктів нерухомості, що є предметом спору, про що представник банку не заперечив в судовому засіданні апеляційного суду.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що посилання апелянта на необґрунтованість заяви про забезпечення позову, є безпідставними, оскільки, мотивуючи необхідність застосування заходів забезпечення позову, заявник зазначила причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, тобто об'єктивні обставини та (або) припущення щодо обставин, що мають реальну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, зазначивши, що відповідач, який є власником спірного майна, має намір його відчужити.

Отже, залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про наявність загрози відчуження спірного нерухомого майна, оскільки воно є предметом спору у цій справі і невжиття заходів забезпечення позову може утруднити в майбутньому виконання можливого рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи заявника, про те, що на спірне майно накладений арешт у межах кримінального провадження не є обґрунтованими, оскільки забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення у конкретному цивільному провадженні; наявність накладеного арешту у межах кримінального провадження не забезпечує наведеної мети.

Стосовно доводів про те, що суд протиправно не застосував заходи зустрічного забезпечення Верховним Судом враховано таке.

Відповідно до частини сьомої статті 153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Згідно із частиною першою статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Враховуючи наведене правило процесуального Закону суд має право, втім він не зобов'язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача.

Випадки обов'язкового застосування зустрічного забезпечення встановлені частиною третьою статті 154 ЦПК України, відповідно до якої суд зобов'язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Жодна з наведених обставин судами не встановлена, з огляду на що доводи заявника Верховний Суд визнає необґрунтованими.

Враховуючи, що зазначені у касаційній скарзі доводи щодо порушення норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги, а отже, відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Перший Український МіжнароднийБанк» на ухвалу Тисменицького районного суду від 29 серпня 2018 року та постанову Івано-Франківського суду від 09 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Рона», ОСОБА_7 про визнання заяви, договорів поруки та іпотеки недійсними, скасування запису про державну реєстрацію права власності відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик