Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 172/1423/15-ц

провадження № 61-17442св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Григорченка Е. І., Каратаєвої Л. О., Повєткіна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року позивач звернулась до суду із позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_5 аліменти на утримання дочки ОСОБА_6, у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця на період навчання повнолітньої дитини, з 11 листопада 2015 року, але не довше ніж до досягнення нею 23 років.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що відповідач є батьком повнолітньої ОСОБА_6, яка продовжує навчання на денному відділенні Дніпропетровського індустріально-педагогічного технікуму. При цьому, усі витрати, пов'язані із навчанням, забезпеченням інших матеріальних потреб дочки, покладені на позивача. За таких обставин, оскільки повнолітня дочка продовжує навчання і потребує коштів на утримання від батька, який має можливість їх надавати, позивач звернулась із цим позовом до суду.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що батьки є законними представниками своїх дітей тільки до досягнення ними повноліття. Втім, законом визнано за можливе закріпити за матір'ю, батьком право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на повнолітню дочку, сина. Таке право надане виключно тому з батьків, з ким проживає дитина. Згідно з довідкою від 25 листопада 2015 року, наданою головою Шевченківської сільської ради Васильківського району, ОСОБА_6 зареєстрована разом із матір'ю ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 Проте, як встановлено в судовому засіданні, повнолітня дитина ОСОБА_6 протягом усього часу навчання зареєстрована та проживала у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2. За таких обставин суд, враховуючи, що ОСОБА_6 є повнолітньою, має цивільно-процесуальну дієздатність, що надає їй право самостійно звернутися до суду з позовом, та проживає окремо від батьків, у тому числі окремо від матері, яка звернулася з позовом до суду, вважав за необхідне відмовити у задоволені позову.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року скасовано. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 200, 00 грн, щомісячно з урахуванням індексації, починаючи з 26 листопада 2015 року до закінчення навчання, тобто до 30 червня 2016 року. Допущено негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції керувався тим, що висновки суду першої інстанції про те, що дочка проживає окремо від матері, є помилковими, оскільки проживання її в гуртожитку окремо від матері є тимчасовим, на час навчання в технікумі. Визначаючи розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, судом враховано, що відповідач на час розгляду справи офіційно не працював та сплачує аліменти на утримання інших дітей. Суд апеляційної інстанції зазначив, що не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення аліментів з 11 листопада 2015 року, тобто з моменту повноліття ОСОБА_6, оскільки аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивачка вживала заходів щодо їх одержання з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Позивачем не доведено вжиття заходів щодо отримання аліментів та неможливості їх отримати з 11 листопада 2015 року і до звернення з позовом до суду.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що позивач не мала права на подання позову, оскільки дочка є повнолітньою та проживає окремо від матері у зв'язку з навчанням на денній формі у вищому навчальному закладі. Також суд не врахував, що у відповідача відсутня матеріальна можливість сплачувати аліменти на навчання повнолітньої дочки, оскільки він не працює.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у квітні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 18 вересня 1997 року до 19 травня 2003 року перебували у шлюбі.

ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Хуторо-Чаплине Васильківського району Дніпропетровської області, її батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Протягом періоду з 01 вересня 2015 року до 30 червня 2016 року ОСОБА_6 навчалася на денній формі навчання у Дніпропетровському індустріально-педагогічному технікумі за спеціальністю «Кухар».

Згідно з довідкою від 25 листопада 2015 року, виданою головою Шевченківської сільської ради Васильківського району, ОСОБА_6 мала зареєстроване місце проживання разом із матір'ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1

ОСОБА_6 протягом часу навчання проживала у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2.

Норми права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу України (у редакції Закону України від 17 травня 2016 року № 1370-VIII, далі - СК України), яка зокрема передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги. При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

За статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

СК України встановлює принцип рівності прав та обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.

Визначаючи підстави для стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, судами враховано правила статей 182, 199 СК України, надано оцінку зібраним у справі доказам для визначення належного до сплати розміру аліментів.

Доводи заявника про те, що відповідач не має матеріальної можливості сплачувати аліменти у розмірі, визначеному судом, оскільки він вже сплачує аліменти на інших своїх дітей, є необґрунтованими та зводяться до переоцінки доказів у справі, оскільки такі обставини враховані у суді апеляційної інстанції та їм була надана належна оцінка.

Щодо права на подання позову

Як встановлено Судом, право на подання позову про стягнення аліментів на повнолітню дитину одним із батьків передбачено у частині третій статті 199 СК України.

Доводи заявника про те, що ОСОБА_4 не має права на подання позову, оскільки їхня дочка проживає окремо від матері, відхилені Верховним Судом, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що мати та дочка зареєстровані за однією адресою, а проживання дочки за іншою адресою зумовлено навчанням на денній формі у вищому навчальному закладі та має тимчасовий характер. Та обставина, що після припинення спільного проживання сторін їх дочка проживала разом із матір'ю та місце її проживання не було пов'язане з місцем проживання батька, сторонами не доводилася, такі доводи відповідачем не повідомлялися, що відповідним чином визначає право позивача на позов в інтересах її повнолітньої дочки.

Зважаючи на наведене, враховуючи, що позов подано в інтересах дочки, зокрема стягнення аліментів на її утримання, ОСОБА_4 є належним позивачем у справі.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Верховний Суд наголошує на тому, що суд касаційної інстанції є судом, повноважним здійснювати перевірку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права, не наділений повноваженнями встановлювати обставини, що не були попередньо встановлені судами зазначених інстанцій, що позбавляє цей Суд права здійснювати перевірку та переоцінку доказів, що вже були досліджені та оцінені попередньо, а так само здійснювати таку оцінку самостійно, встановлювати обставини, які не встановлено судами першої та апеляційної інстанцій.

Зважаючи на наведене касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик