Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 133/1866/14-ц

провадження № 61-1212 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Інтелект»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Інтелект» на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Сороки Д. В. від 12 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Берегового О. Ю.,

ОСОБА_6, ОСОБА_7, від 23 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Інтелект» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Інтелект», товариство) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі -

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», банк), про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Позовна заява мотивована тим, що 02 липня 2007 року між сторонами було укладено договір позики, згідно із яким ОСОБА_4 надала ТОВ «Лізингова компанія «Інтелект» безвідсоткову позику у грошовій формі у сумі 500 000 грн. З метою забезпечення виконання умов вищевказаного договору позики, 13 лютого 2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є: нежитлова будівля універмагу «Ювілейний»

літ. А з прибудовою площею 1586,4 кв. м; будівля складу господарських товарів літ. Г площею 93,9 кв. м; будівля складу літ. Д площею 123,2 кв. м; будівля автомобільної пожежної частини літ. Ж площею 250,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 у м. Козятин Вінницької області. 15 квітня 2008 року між сторонами був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким до ОСОБА_4 перейшло право власності на вищезазначені об'єкти нерухомого майна. Посилаючись на те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, не відповідає умовам іпотечного договору, а також положенням частини першої статті 35, частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), позивач просив визнати його недійсним.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 12 червня 2017 року у задоволенні позову ТОВ «Лізингова компанія «Інтелект» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги товариства є необґрунтованими та недоведеними, при цьому позивач звернувся до суду поза межами позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «Інтелект» залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалене із додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому підстави для його скасування відсутні. Разом з тим, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявлено третьою особою.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Лізингова компанія «Інтелект» просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України строк позовної давності може бути застосований лише за заявою сторони у спорі, однак суди помилково застосували позовну давність за заявою третьої особи, яка не є стороною спору. Вказує, що відповідач у суді першої інстанції визнавала позов, проте суд у порушення вимог статті 174 ЦПК України 2004 року не постановив жодної процесуальної ухвали щодо відмови у прийнятті заяви про визнання позову.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 02 липня 2007 року між сторонами був укладений договір позики, згідно із яким ОСОБА_4 надала ТОВ «Лізингова компанія «Інтелект» безвідсоткову позику у грошовій формі у сумі 500 тис. грн на строк до 15 лютого 2008 року.

13 лютого 2008 року з метою забезпечення виконання умов вищевказаного договору позики, між ОСОБА_4 та ТОВ «Лізингова компанія «Інтелект» був укладений договір іпотеки, предметом якого є належні товариству об'єкти нерухомого майна, а саме: нежитлова будівля універмагу «Ювілейний» літ. А з прибудовою площею 1586,4 кв. м; будівля складу господарських товарів літ. Г площею 93,9 кв. м; будівля складу літ. Д площею 123,2 кв. м; будівля автомобільної пожежної частини літ. Ж площею 250,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 у

м. Козятин Вінницької області.

15 квітня 2008 року між сторонами був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким до ОСОБА_4 перейшло право власності на вищезазначені об'єкти нерухомого майна.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «Лізингова компанія «Інтелект» зазначало, що вказаний договір про задоволення вимог іпотекодержателя був укладений із недодержанням вимог статті 35 Закону, підпункту 5.5.1. пункту 5.5. іпотечного договору щодо направлення відповідачем на адресу позивача письмової вимоги про усунення порушення основних зобов'язань, та з порушенням вимог частини третьої статті 37 Закону щодо відсутності оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Підпунктом 5.5.1 пункту 5.5 договору іпотеки передбачено, що у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов'язань за цим договором або договором позики у встановлений іпотекодержателем строк, іпотекодержателю передається право власності на предмет іпотеки, шляхом укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Судами попередніх інстанцій установлено, що вимога про усунення порушення основного зобов'язання була направлена ОСОБА_4 на адресу ТОВ «Лізингова компанія «Інтелет» 17 лютого 2008 року і цього ж числа отримана позивачем, що свідчить підпис на ній директора вказаного товариства Покотицької Т. М. (а. с. 52 т. 2), а тому обґрунтовано вважали, що відповідачем додержані вимоги, передбачені підпунктом 5.5.1. пункту 5.5. договору іпотеки та частини першої статті 35 Закону. Крім того, недодержання іпотекодержателем направлення на адресу іпотекодавця вимоги про усунення порушень основного зобов'язання не тягне за собою визнання недійсним оспорюваного договору.

Відповідно до частин першої - третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що вказаний договір про задоволення вимог іпотекодержателя відповідав вимогам чинного на час укладення законодавства, вважав необґрунтованими посилання позивача на частину третю статті 37 Закону як на підставу про недійсність цього договору та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтями

203, 215 ЦК України для визнання його недійсним.

Разом з тим, визнавши необґрунтованими позовні вимоги, суд першої інстанції вважав за можливе застосувати наслідки спливу строку позовної давності як підставу для відмови у позові у зв'язку із поданням відповідної заяви третьою особою - ПАТ «РайффайзенБанк Аваль».

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції вказав на те, що при укладенні оспорюваного договору від 15 квітня 2008 року були порушенні вимоги частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», проте оскільки позивач звернувся до суду із позовом поза межами позовної давності, про застосування якої просила третя особа, вважав висновок суду про відмову у задоволенні позову у зв'язку із спливом такого строку обґрунтованим.

Проте з такими висновком судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статтей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів (частини перша та друга статті 3 ЦПК України 2004 року). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції вирішуючи позовні вимоги про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя вирішив спір по суті, відмовив в позові за недоведеністю. Водночас застосував наслідки спливу позовної давності за заявою третьої особи, не звернувши уваги на те, що статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується за заявою сторони у спорі, якою відповідно до статті 30 ЦПК України

2004 року є лише позивач і відповідач, третя особа не є стороною у спорі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважав доведеними позовні вимоги про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 15 квітня 2008 року у зв'язку із недотриманням сторонами вимог частини третьої

статті 37 Закону України «Про іпотеку», проте погодився з висновками суду першої інстанції про відмову у позові з підстави спливу позовної давності, про застосування якої заявила третя особа.

Однак у порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року суд апеляційної інстанції не мотивував свого висновку про обґрунтованість позовних вимог, чим саме підтверджуються позовні вимоги; вказуючи, що суд першої інстанції правильно вважав обґрунтованими вимоги про недійсність оспорюваного договору на підставі частини третьої

статті 37 Закону, належним чином не перевірив його змісту, оскільки в рішення жодних висновків про обґрунтованість позову немає; не надав оцінки наявним в матеріалах справи доказам; у порушення вимог

статті 267 ЦК України помилково погодився із судом першої інстанції про застосування позовної давності за заявою третьої особи. Тобто суд апеляційної інстанції підійшов формально до вирішення вказаного спору, обмежився лише посиланням на обґрунтованість позовних вимог позивача, не вказавши мотиви такого висновку, та не встановивши обставин від яких залежить правильне вирішення позовних вимог.

При цьому суд апеляційної інстанції визнаючи доведеними позовні вимоги на підставі частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» на зміст цієї статті уваги не звернув та помилково вважав, що наслідком недодержання вимог вказаного положення є визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини третьої статті 37 зазначеного Закону у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Тобто, наслідком такого перевищення вартості майна, переданого в іпотеку, є виникнення права у іпотекодавця на відшкодування іпотекодержателем збитків, а не визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому відповідно до пункту 4 договору про задоволення вимог іпотекодержателя вартість об'єктів нерухомості, які були передані в іпотеку, згідно з довідкою-характеристикою ВООБТІ від 29 січня 2008 року становить 390 180 грн, однак позивачем не надано доказів, що вартість предмета іпотеки перевищує розмір забезпечених іпотекою вимог на 90%.

Вищезазначене стосується й посилання позивача на недодержання вимог статті 35 Закону, підпункту 5.5.1. пункту 5.5. іпотечного договору щодо направлення відповідачем на адресу позивача письмової вимоги про усунення порушення основних зобов'язань, оскільки таке не тягне за собою визнання недійсним оспорюваного договору. Разом з тим, матеріали справи містять вимогу ОСОБА_4, направлену на адресу ТОВ «Лізингова компанія «Інтелект» 17 лютого 2008 року про усунення порушень, і цього ж числа отриману позивачем, що свідчить підпис на ній директора вказаного товариства ПокотицькоїТ. М. (а. с. 52 т. 2), що свідчить про додержання іпотекодержателем умов договору та вимог чинного законодавства

Таким чином, позовні вимоги ТОВ «Лізингова компанія «Інтелект» є недоведеними, а тому відмова судами у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності не відповідає вимогам статей 256, 267 ЦК України.

Отже, судами попередніх інстанції неправильно застосовані норми матеріального права.

Крім того, визнання позову ОСОБА_4 судом не приймається, оскільки таке визнання порушує права ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», який є іпотекодержателем вказаного нерухомого майна, що виступає забезпеченням виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором, укладеним між нею та банком 14 липня 2008 року.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за необґрунтованістю.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Інтелект» задовольнити частково.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області

від 12 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області

від 23 листопада 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Інтелект» до ОСОБА_4, третя особа - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотеко держателя відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк