Ухвала

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 337/652/17

провадження № 61-40475ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 16 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 19 червня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Запорізької міської ради, Районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, треті особи: Комунальне підприємство «Наше місто», Орган опіки і піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, про встановлення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому посилався на те, що квартира АДРЕСА_1 належить до комунального житлового фонду. Його сестра ОСОБА_1 є основним наймачем спірної квартири, на її ім'я відкрито особовий рахунок і з нею укладено договори про користування житлово-комунальними послугами. З 07 серпня 2014 року він зареєстрований у вказаній квартирі як член сім'ї наймача за згодою відповідача. З вересня 2015 року ОСОБА_1 стала перешкоджати йому проживати у спірній квартирі, змінила замки на вхідних дверях, не впускає його до квартири. Рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 14 червня 2016 року його було вселено в спірну квартиру. Судове рішення фактично виконано 22 грудня 2016 року. Однак відповідач продовжує перешкоджати йому користуватися квартирою. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив: встановити порядок користування спірною квартирою і виділити йому в користування кімнату житловою площею 10,3 кв.м; ОСОБА_1 та її неповнолітній доньці ОСОБА_3 - інші дві кімнати житловими площами 18,3 кв.м та 14,4 кв.м; інші приміщення: кухню, туалет, ванну кімнату, коридор, кладову - залишити у спільному користуванні; відкрити окремий особовий рахунок на його ім'я та укласти з ним окремий договір найму на кімнату житловою площею 10,3 кв.м, зобов'язавши відповідача у справі; стягнути з ОСОБА_1 на його користь понесені судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2017 року позов задоволено частково. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділено ОСОБА_2 у користування жилу кімнату № 6 площею 10,3 кв.м, ОСОБА_1 та її неповнолітній доньці ОСОБА_3 - жилу кімнату № 7 площею 18,3 кв.м та кімнату № 8 площею 14,4 кв.м. Кімнати №1 (коридор) площею 7,8 кв.м, № 2 (туалет) площею 0,9 кв.м, № 3 (ванна) площею 2,1 кв.м, № 4 (кухня) площею 5,7 кв.м, № 5 (кладова) площею 0,3 кв.м - залишено у спільному користуванні. Зобов'язано Запорізьку міську раду укласти з ОСОБА_2 окремий договір найму житлового приміщення згідно з встановленим порядком користування. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 19 червня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2017 року залишено без змін.

10 липня 2018 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв'язку касаційну скаргу, в якій просила скасуватирішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 16 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 19 червня 2018 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору в даній справі є встановлення порядку користування квартирою.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Апеляційного суду Запорізької області від 19 червня 2018 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для її розгляду судом касаційної інстанції, оскільки такий розгляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 16 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 19 червня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Запорізької міської ради, Районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, треті особи: Комунальне підприємство «Наше місто», Орган опіки і піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, про встановлення порядку користування квартирою.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук