Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 761/793/16-ц

провадження № 61-9947св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

третя особа - Національний банк України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що нею як вкладником ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» протягом 2014-2015 року були розміщені грошові кошти на депозитних рахунках банку в загальній сумі 770 990 грн та 98 098 доларів США. Після закінчення строку дії депозитних договорів ОСОБА_4 звернулася до відділення банку з вимогою про повернення коштів з депозитних рахунків. 16 вересня 2015 року на адресу ОСОБА_4 надійшов лист від ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 11 серпня 2015 року про готовність повернути позивачу належні їй грошові кошти, які розміщені на депозитних рахунках, у порядку, встановленому законодавством. Разом з тим, 18 вересня 2015 року на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб опубліковано інформацію про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Позивач отримала лише 200 000 грн в якості гарантованої державної компенсації, тому вона вважає, що бездіяльність банку при розгляді вимог про повернення грошових коштів з депозитних рахунків призвела до грубого порушення її прав як вкладника.

З урахуванням наведеного, просила: - визнати вимоги вкладника ОСОБА_4 щодо повернення їй грошових коштів з депозитних рахунків у сумі 770990,00 грн. та 98098,00 доларів США, як такі, що пред'явлені до введення тимчасової адміністрації банку та підлягають задоволенню у повному обсязі у порядку, передбаченому Постановою Національного банку України від 03.06.2015 №354, тобто без застосування обмежень, які настають після запровадження тимчасової адміністрації; - зобов'язати АТ «Банк Фінанси та кредит» повернути їй грошові кошти з депозитних рахунків (з урахуванням коштів, виплачених Фондом гарантування вкладів фізичних осіб):

- НОМЕР_1 (договір-заява №300937/53354/5-14 від 12.09.2014);

- НОМЕР_2 (договір-заява №300937/82633/3-14 від 26.12.2014);

- НОМЕР_3 (договір-заява №300937/2380/3-15 від 09.01.2015);

- НОМЕР_4 (договір-заява №300937/2379/3-15 від 09.01.2015);

- НОМЕР_5 (договір-заява №300937/2393/3-15 від 09.01.2015)

в сумі 570990,00 грн. та 98098 доларів США;

- зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб при наданні цільової позики АТ «Банк «Фінанси та Кредит» для виплат вкладникам банку відповідно до пункту 1 частини 6 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врахувати суму грошових коштів, необхідну для виплати в повному обсязі за зобов'язаннями банку перед кредитором ОСОБА_4

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано вимоги вкладника ОСОБА_4 щодо повернення їй грошових коштів з депозитних рахунків у сумі 770990,00 грн. та 98098,00 доларів США, як такі, що пред'явлені до введення тимчасової адміністрації банку та підлягають задоволенню у повному обсязі у порядку, передбаченому Постановою Національного банку України від 03 червня 2015 року №354, тобто без застосування обмежень, які настають після запровадження тимчасової адміністрації.

Зобов'язано АТ «БанкФінанси та кредит» виплатити ОСОБА_4 грошові кошти з депозитних рахунків (з урахуванням коштів, виплачених Фондом гарантування вкладів фізичних осіб):

- НОМЕР_1 (договір-заява №300937/53354/5-14 від 12.09.2014);

- НОМЕР_2 (договір-заява №300937/82633/3-14 від 26.12.2014);

- НОМЕР_3 (договір-заява №300937/2380/3-15 від 09.01.2015);

- НОМЕР_4 (договір-заява №300937/2379/3-15 від 09.01.2015);

- НОМЕР_5 (договір-заява №300937/2393/3-15 від 09.01.2015)

в сумі 570990,00 грн. та 98098 доларів США;

Зобов'язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб при наданні цільової позики АТ «Банк «Фінанси та Кредит» для виплат вкладникам банку відповідно до пункту 1 частини 6 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врахувати суму грошових коштів, необхідну для виплати в повному обсязі за зобов'язаннями банку перед кредитором ОСОБА_4

Суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 звернулася до банку із заявою про повернення коштів, розміщених на депозитних рахунках, ще до віднесення банку до переліку неплатоспроможних та введення тимчасової адміністрації, однак банк не виплатив грошові кошти та із затримкою надіслав лист щодо її заяви про повернення грошових коштів. Відтак невиконанням обов'язку щодо повернення позивачу належних йому грошових коштів за вкладом, відповідач порушив право позивача на користування та розпорядження своїм майном.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що враховуючи початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в ході якої визначається заборгованість банку перед кожним кредитором та встановлюється черговість погашення вимог кредиторів відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», індивідуальне задоволення вимог кредитора позачергово окремо від ліквідаційної процедури не допускається. Окрім того, процедура ліквідації у банку унеможливлює надання Фондом гарантування вкладів фізичних осіб банку цільової позики для виплати грошових коштів вкладникам банку. ОСОБА_4 отримала гарантовану суму у розмірі 200 000 грн, а відтак Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виконав свій обов'язок перед вкладником, передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що правовідносини між позивачем та відповідачем виникли до початку введення тимчасової адміністрації та ліквідації банку, а тому суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність застосування норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» при розгляді справи.

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Ю.П. направило відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_4, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_4 відповідно до договорів про банківський строковий вклад є вкладником ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та згідно виписок банку, загальна сума грошових коштів на депозитних рахунках позивача складає 770 990 грн та 98 098 доларів США. Строк дії зазначених договорів закінчився.

10 липня 2015 року позивач звернулася до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» із письмовою заявою про повернення їй грошових коштів з депозиту.

18 вересня 2015 року на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб опубліковано інформацію про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку.

26 січня 2016 року ОСОБА_4 отримала гарантовану суму відшкодування у розмірі 200 000 грн через публічне акціонерне товариство «Альфа банк».

Відповідно до пункту 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з пунктом 6 статті 2 вищевказаного закону, ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Виходячи з положень пунктів 6, 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 цього Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 зазначеного Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

За змістом наведених норм після запровадження у банку тимчасової адміністрації та початку процедури ліквідації, задоволення вимог кредиторів поза межами гарантованої Фондом суми вкладів, відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку.

Встановивши, що на момент звернення ОСОБА_4з позовом до суду у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» введено тимчасову адміністрацію та розпочато процедуру його ліквідації, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ту обставину, що ОСОБА_4 отримала гарантовану суму відшкодування у розмірі 200 000 грн, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимоги ОСОБА_4 задоволенню не підлягаютьта обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві, та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат