Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 363/2448/16-ц

провадження № 61-22303св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, на рішення Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року у складі колегії суддів: Фінагєєва В. О., Кашперської Т. Ц.,

ОСОБА_8,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про стягнення суми позики та відсотків.

Позовна заява мотивована тим, що 01 серпня 2012 року він та ОСОБА_7 надали ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у борг 5 000,00 доларів США на строк до 01 серпня 2013 року зі сплатою відсотків у розмірі 0,1 % у день. Після закінчення строку повернення боргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 кошти не повернули, також перестали сплачувати відсотки з 01 січня 2013 року.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на його користь борг у сумі 124 350,00 грн та стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відсотки за позику станом на 01 липня 2016 року у

сумі 158 794,95 грн, що дорівнює 6 385,00 доларів США та відсотки з 01 липня

2016 року по день ухвалення судом рішення.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02 грудня

2016 року у складі судді Рудюка О. Д. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що 01 серпня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 передали у користування ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кошти у розмірі 5 000,00 доларів США на умовах платності та повернення на строк до 01 серпня 2013 року зі сплатою 0,1 % річних, отже, кошти, надані в борг, є спільним майном подружжя, а тому не можливо визначити частки коштів кожного з подружжя, які надавалися в позику, та в якійсаме сумі вони належали ОСОБА_1, за таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто солідарно з

ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 01 серпня 2012 року у розмірі 124 272,00 грн та відсотки у розмірі 190 633,25 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що кошти, які були передані

ОСОБА_1 та ОСОБА_7 за договором позики від 01 серпня 2012 року, підлягають стягненню солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 у розмірі 124 272,00 грн. Кошти були надані у позику на період з 01 серпня 2012 року по 01 серпня 2013 року, позичальники перестали сплачувати відсотки з 01 січня 2013 року, а, отже, відсотки підлягають стягненню за період з 01 січня 2013 року по 14 березня

2017 року включно (день ухвалення апеляційним судом рішення). Зазначив, що заявляючи позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути суму позики та відсотки у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України (далі - НБУ), який станом на 01 липня 2016 року становив 24,87 грн. Крім того, ним було надано розрахунок станом на 02 грудня 2016 року, в якому вирахувано суму основного боргу та відсотків в гривневому еквіваленті, виходячи з курсу НБУ 25,56 грн за один долар США, однак, курс НБУ станом на день звернення до суду з позовом, тобто на 30 червня 2016 року становив 24,85 грн за один долар США, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, виходячи з курсу

долара США до гривні станом на 30 червня 2016 року.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, в особі представника ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_3,

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на його користь 340 718,58 грн.

Касаційна скарга мотивована тим, що, задовольняючи його позовні вимоги, апеляційний суд керувався курсом долара США на дату подання позову, тобто станом на 30 червня 2016 року. Зазначив, що згідно частини першої та другої

статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вважав, що судом було помилково стягнуто за спірним договором позики 124 272,00 грн основного боргу та відсотки у розмірі 190 633,25 грн, оскільки сума позики станом на 14 березня 2017 року складає 5 000,00 доларів США, кількість прострочених днів несплати відсотків

з 01 січня 2013 року станом на 14 березня 2017 року складає 1 534 дні, чи 153,4 % від основної суми боргу, що становить 7 670,00 доларів США. Курс купівлі долара США згідно курсу НБУ станом на 14 березня 2017 року становив 26,89 грн за один долар США. Отже, сума заборгованості за відсотками у гривнях станом

на 14 березня 2017 року становить 206 281,58 грн. Тобто, загальна

сума заборгованості включаючи суму основного боргу та відсотків складає 134 437,00 грн - сума основного боргу та 206 281,58 грн - сума відсотків,

а разом - 340 718,58 грн.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 травня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що згідно розписки від 01 серпня 2012 року ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3. та ОСОБА_6. взяли у борг у ОСОБА_1 та ОСОБА_7 гроші в сумі 5 000,00 доларів США терміном до 01 серпня 2013 року під 0,1 % в день. У випадку неповернення грошей зобов'язались нести солідарну відповідальність.

Згідно розписки від 24 січня 2014 року, ОСОБА_5 зобов'язалась повернути борг за процентами за розпискою від 01 серпня 2012 та від 20 листопада 2012 року до 01 квітня 2014 року. Борг ОСОБА_5 за розпискою від 01 серпня 2012 року станом на 01 січня 2014 року складає 12 місяців, а борг за розпискою

від 20 листопада 2012 року станом на 20 січня 2014 року складає 13 місяців.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша

статті 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша статті 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Задовольняючи позов частково, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що кошти, які були передані ОСОБА_1 та ОСОБА_7 за договором позики від 01 серпня 2012 року, підлягають стягненню солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та відсотки за договором позики з 01 січня 2013 року по день ухвалення судом рішення. При цьому визначаючи розмір боргу, не врахував позовних вимог, відповідно до яких, позивач просив стягнути борг та відсотки за позику з 01 січня 2013 року по день ухвалення судом рішення у справі.

В пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК України) законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.

Разом із тим, вказаних роз'яснень Пленуму Верховного Суду України апеляційним судом враховано не було та помилково було зроблено розрахунок з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ не на день ухвалення судом рішення - 14 березня 2017 року, а на день звернення з позовом до суду, тобто на 30 червня 2016 року. При цьому апеляційним судом не перевірено доводів позивача та не наведено розрахунку розміру відсотків за надану позику відповідно до періоду зазначеному позивачем у пред'явленому позові. Отже, висновки апеляційного суду про часткове задоволення позовних вимогу зазначеному

у рішенні розмірі без перевірки наведених доводів позивача, та відповідного розрахунку є передчасними.

У зв'язку з наведеним, оскільки апеляційним судом не були встановлені зазначені обставини щодо розміру боргу на час ухвалення рішення та розміру відсотків за користування позикою, касаційна інстанція позбавлена можливості зробити висновок про його законність та обґрунтованість.

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості досліджувати докази, з'ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення, а тому справа підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам

статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта