Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 200/16118/13-ц

провадження № 61-28579св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - відповідач - ОСОБА_4,

відповідач - позивач - ОСОБА_5,

відповідач - третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу комунального підприємства «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпровської міської ради на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2017 року у складі судді Ткаченко І. О.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення орендної плати.

Позовна заява мотивована тим, що 04 березня 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір найму магазину непродовольчих товарів, розташованого на АДРЕСА_1. Того ж дня сторони правочину підписали акт прийому-передачі зазначеного приміщення магазину, а ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 3 000,00 грн в якості орендної плати за березень 2013 року, про що складено відповідну розписку.

Згідно з умовами згаданого договору оренди ОСОБА_5 зобов'язувався протягом 15 календарних днів з дати укладення договору надати ОСОБА_4 правовстановлюючі документи на приміщення магазину; у разі ненадання правовстановлюючих документів ОСОБА_5 зобов'язувався повернути ОСОБА_4 орендну плату.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 за договором оренди ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали договір поруки від 04 березня 2013 року № 04-03-13.

Свої зобов'язання за договором оренди відповідач не виконав, правовставновлюючих документів на приміщення магазину не надав.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив стягнути солідарно з відповідачів кошти в розмірі 3 000,00 грн.

У грудні 2013 року ОСОБА_5 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6 про визнання права власності, в якому зазначав, що надане в оренду ОСОБА_4 приміщення магазину збудував власними силами та за власні кошти, але без належного дозволу, тому відповідно до положень частини першої статті 376 ЦК України це приміщення є об'єктом самочинного будівництва.

У зв'язку з наведеним, посилаючись на частину п'яту статті 376, статтю 331, статтю 392 ЦК України та положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ОСОБА_5 просив визнати за ним право власності на приміщення магазину непродовольчих товарів літ. А-1, загальною площею 20,2 кв. м, що розташоване на АДРЕСА_1, а також визнати це право власності таким, що підлягає державній реєстрації уповноваженим на те органом без додаткових актів введення об'єкта в експлуатацію.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано право власності ОСОБА_5 на приміщення магазину непродовольчих товарів літ. А-1, загальною площею 20,2 кв. м, що розташоване на АДРЕСА_1.

Визнано право власності ОСОБА_5 на зазначене приміщення магазину таким, що підлягає державній реєстрації уповноваженим на те органом без додаткових актів введення об'єкта в експлуатацію. При цьому позивач за зустрічним позовом стверджував, що конструкції приміщення відповідають державним стандартам, будівельним нормам та правилам, нормативним актам пожежної безпеки та санітарному законодавству, інженерні системи знаходяться в робочому стані, а тому можлива подальша експлуатація будівлі магазину за функціональним призначенням.

Вирішено питання судового збору.

Задоволення зустрічного позову суд першої інстанції мотивував обставинами та нормами законодавства, аналогічними зазначеним у зустрічній позовній заяві.

Відмову в задоволенні первісного позову мотивовано тим, що в матеріалах справи наявні докази фактичного користування ОСОБА_4 орендованим приміщенням магазину, ОСОБА_4 проти зазначеної обставини не заперечував; умовами укладеного між сторонами договору найму встановлено платну основу користування предметом оренди, вимоги щодо визнання договору найму недійсним позивач не пред'являв.

Не погоджуючись із наведеним заочним рішенням, особа, яка не брала участі у справі, комунальне підприємство «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпровської міської ради (далі - КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами»), у 2017 році оскаржило його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» посилалося на те, що Законом України «Про місцеве самоврядування в України» передбачено, що вирішення питань регулювання земельних відносин та питання затвердження місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови населених пунктів, іншої містобудівної документації віднесено до виключної компетенції сільської, селищної, міської ради. Відповідними рішеннями Дніпровської міської ради на КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» покладено функції контролю за використанням об'єктів благоустрою (елементів) не за цільовим призначенням.

Самовільно встановлена споруда, на яку оскаржуваним рішенням за ОСОБА_5 визнано право власності, знаходиться на об'єкті благоустрою - території загального користування. Здійснення в цій споруді господарської діяльності є використанням елемента об'єкта благоустрою не за цільовим призначенням без укладання відповідних договорів з КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами».

У зв'язку з викладеним в касаційній скарзі зазначено, що заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2013 року порушує права та охоронювані законом інтереси КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» та територіальної громади м. Дніпра.

Крім того, апеляційна скарга містить посилання на інші допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Разом із апеляційною скаргою КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» звернулося до апеляційного суду із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2013 року, в якому стверджувало, що про існування цього рішення дізналося лише 07 червня 2017 року під час ознайомлення з матеріалами справи.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2013 року.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд посилався на статтю 297 ЦПК України 2004 року, згідно з якою незалежно від поважності причин пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення. Звернувшись із апеляційною скаргою після спливу трьох років з моменту ухвалення оскаржуваного рішення, КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» не дотрималося встановленого ЦПК України 2004 року строку для апеляційного оскарження.

У липні 2017 року КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувану ухвалу та передати справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково визначив КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» як орган місцевого самоврядування, а тому безпідставно застосував до апеляційної скарги цього комунального підприємства правові наслідки, передбачені частиною третьою статті 297 ЦПК України 2004 року.

Заперечень на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року, апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення.

Передбачений наведеною нормою Закону річний строк встановлений виключно для прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, є присічним та поновленню не підлягає.

Органи державної влади - це ланка (елемент) механізму держави, що бере участь у виконанні функцій держави й наділений при цьому владними повноваженнями.

Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

Прокурор у цивільному процесі в межах своїх повноважень здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді.

Зміст наявного в матеріалах справи копії статуту КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» свідчить про те, що це підприємство є комунальним унітарним комерційним підприємством, створеним відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 29 жовтня 2014 року № 43/56 на базі відокремленої частини комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська.

Організаційно-правова форма, мета створення, комерційний характер діяльності та відсутність владних повноважень вказує на те, що КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» не суб'єктом, до апеляційної скарги якого можуть застосовуються положення частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року про відмову у відкритті апеляційного провадження в разі подання апеляційної скарги після спливу річного строку з моменту проголошення оскаржуваного судового рішення.

Апеляційний суд зазначеної обставини не врахував та дійшов помилкового висновку про необхідність відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційного скаргою КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» на підставі частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року в зв'язку зі спливом одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення.

У зв'язку з викладеним суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

За таких умов, коли оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, вона не може вважатися законною і обґрунтованою та відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи до апеляційного суду для продовження розгляду.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу комунального підприємства «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпровської міської ради задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2017 року скасувати.

Справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик