Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 275/52/16-ц

провадження № 61-19723св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: Сафір Федір Олегович, Васильєв Едуард Валентинович,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - орган опіки та піклування Брусилівської районної державної адміністрації Житомирської області,

представники третьої особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 15 лютого 2017 року в складі судді Лівочки Л. І. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 03 квітня 2017 року в складі колегії суддів: Талько О. Б., Товянської О. В., Гансецької І. А.,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 17 березня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № ZRCWGA00004282, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі

56 075,00 доларів США, зі строком виконання до 16 березня 2018 року. На забезпечення виконання умов цього договору у той же день було укладено договір іпотеки, предметом якого став будинок АДРЕСА_1. Проте, у зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором, утворилась заборгованість. Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 04 серпня 2011 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: будинок АДРЕСА_1, шляхом продажу указаного будинку.

Посилаючись на те, що виконати вказане рішення та захистити свої інтереси шляхом повернення коштів, наданих у кредит, шляхом продажу указаного предмета іпотеки, банк не має можливості, оскільки у вказаному будинку зареєстровані відповідачі та з урахуванням викладеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд виселити відповідачів із будинку АДРЕСА_1, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 15 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 03 квітня 2017 року, відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відсутні підстави для виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, оскільки житловий будинок, який було передано в іпотеку, було придбано не за рахунок кредитних коштів.

У квітні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не в повному обсязі досліджено всі обставини справи, не взято до уваги доводи та докази сторін у справі та неправильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір від 17 березня 2008 року

№ ZRCWGA00004282, відповідно до якого ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 56 075 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення - 16 березня 2018 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору між позивачем та

ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_9 було укладено договір іпотеки

від 17 березня 2008 року, відповідно до якого був наданий у іпотеку належний ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_9 на праві власності будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 04 серпня 2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17 березня

2008 року № ZRCWGA00004282 було звернуто стягнення на будинок АДРЕСА_1, шляхом продажу указаного предмета іпотеки позивачем.

Згідно з довідкою Брусилівської селищної ради Житомирської області

від 12 квітня 2016 року № 157 в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Встановлено, що предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 26 жовтня 2001 року № НОМЕР_1.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною другою статті 109 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і положення статті 109 ЖК УРСР.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України

від 30 вересня 2015 року в справі № 6-1892цс15.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, встановивши, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок кредиту, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав, визначених статтею 109 ЖК Української РСР, для виселення мешканців зі спірного майна.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 15 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 03 квітня

2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат