єдиний унікальний номер справи 423/3473/18
номер провадження 2-о/423/291/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2018 року м. Попасна

Попаснянський районний суд Луганської області у складі судді Лизенко І.В., вивчивши заяву ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, заінтересована особа: Антрацитівський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, про встановлення факту смерті особи в певний час,

ВСТАНОВИВ:

Представник заявниці звернувся до суду з вищеназваною заявою, посилаючись на те, що батько заявниці ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Кадіївка (колишній Стаханов) Луганської області, розташованому на тимчасово окупованій території, від хронічної легенево-серцевої недостатності, хронічної обструктивної хвороби легенів, ішемічної хвороби серця.

Відділ ДРАЦС відмовив у реєстрації смерті, роз'яснивши, що відсутні документи про смерть, видані повноважними медичними установами України. Представник заявниці просив суд встановити факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті м. Кадіївка ( колишній Стаханов) Луганської області ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Встановлення факту смерті заявниці необхідно для реалізації спадкових прав, отримання допомоги на поховання.

Заявниця та її представник у судове засідання не з'явилися, у заяві просили розглянути справу за їх відсутності.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явився, про причини нез'явлення не повідомив.

Суд, дослідивши письмові докази, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 315 ч. 1 п. 8 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

У судовому засіданні встановлено, що заявниця є донькою ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про народження, копією свідоцтва про укладення шлюбу, копією паспорту заявника.

Заявниця позбавлена можливості зареєструвати смерть батька у передбаченому законодавством порядку через відсутність лікарського свідоцтва про смерть, виданого повноважними медичними установами України, що підтверджується письмовими роз'ясненнями відділу ДРАЦС від 02.10.2018.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Кадіївка ( колишній Стаханов) Луганської області.

На підтвердження факту смерті батька заявницею надано суду довідку, видану директором ГКП "Комунальник" від 14.08.2018 про те, що ОСОБА_4 здійснив поховання ОСОБА_3, який згідно медичного висновку №237 від 13.08.2018 помер; договір-замовлення від ІНФОРМАЦІЯ_2 між ОСОБА_5 та ПП ОСОБА_6, за яким виконавець прийняв замовлення на організацію та проведення позовання ОСОБА_3 (роки життя ІНФОРМАЦІЯ_1 - ІНФОРМАЦІЯ_2).

Окрім того, заявницею надано довідку про причину смерті № 237 від 13.08.2018, видану медичною установою, що діє на тимчасово окупованій території. Причиною смерті ОСОБА_3 є «хронічна легенево-серцева недостатність, хронічна обструктивна хвороба легенів, ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз».

При цьому, суд зазначає, що дана медична довідка не є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті особи з наведених вище підстав.

Разом з тим, суд вважає можливим врахувати довідку як доказ факту смерті батька заявниці у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

З огляду на викладене, аналізуючи та оцінюючи наведені вище докази, суд доходить висновку про підтвердження факту смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті м.Кадіївка (колишній Стаханов) Луганської області. Встановлення факту смерті заявниці необхідно для реалізації спадкових прав, отримання допомоги на поховання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 263-265, 315, 317, 319 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1; фактичне місце проживання як внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2), заінтересована особа: Антрацитівський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області (місцезнаходження: 92900, Луганська область, м.Кремінна, вул.Слобожанська, буд.5, ), про встановлення факту смерті особи в певний час задовольнити.

Встановити факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті м.Кадіївка (колишній Стаханов) Луганської області, Україна, ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в д.Ганьшино Белевського р-ну Тульської області, громадянина України, зареєстроване постійне місце проживання: АДРЕСА_3, причина смерті: «хронічна легенево-серцева недостатність, хронічна обструктивна хвороба легенів, ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз».

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення може бути оскаржене до Луганського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Попаснянський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, або у разі подання апеляційної скарги після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не скасоване.

Копію рішення негайно після проголошення направити заявнику.

Суддя І.В. Лизенко