Номер провадження: 22-ц/785/2569/18
Номер справи місцевого суду: 522/3655/15-ц
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Фабіжевській Т.С.,

за участю: позивача ОСОБА_4 та її адвоката ОСОБА_5,

а також адвоката відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2017 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна об'єктом права спільної власності подружжя, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

23 лютого 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна об'єктом права спільної власності подружжя, визнання права власності.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з серпня 2006 року по травень 2010 року вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8.

Після розірвання шлюбу, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 продовжили проживати спільно однією сім'єю в квартирі АДРЕСА_1, правовстановлюючі документи на яку були оформлені на ім'я ОСОБА_8 У вказаній квартирі у 2006 році за рахунок позивача були здійснені ремонтно-будівельні роботи, в результаті чого вартість квартири істотно збільшилась. Меблі, сантехніка, всі предмети облаштування квартири були придбані також позивачем. У весь період сумісного проживання з ОСОБА_8 позивач сплачувала комунальні платежі, несла всі витрати на утримання квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер. Після смерті чоловіка, реалізуючи свої цивільні права та законні інтереси, позивач намагалась оформити майнові права. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину на квартиру та свідоцтво про право власності не виявилось можливим, оскільки відсутні документи, які формально підтверджували стосунки ОСОБА_4 та ОСОБА_8, як чоловіка та жінки.

Відповідач ОСОБА_6, що є донькою померлого ОСОБА_8 від іншого шлюбу, не визнає майнових прав ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 та інше спірне майно, змінила замки в квартирі та перешкоджає ОСОБА_4 у праві проживання в квартирі та користуванні належним позивачеві майном.

У зв'язку з тим, що в позасудовому порядку вирішити спірні питання сторонам не вдалось, ОСОБА_4 звернулась з позовом та просила його задовольнити у повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_4 однією сім'єю в період з 27 травня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 99,4 кв.м. об'єктом права спільної власності подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 99,4 кв.м., що є об'єктом права спільної власності подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_4.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 просить рішення суду першої інстанції змінити в частині задоволених позовних вимог та відмовити у їх задоволенні, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_6 не з'явилася, але про розгляд справи вона була неодноразово належним чином та завчасно сповіщена, про що зазначив у судовому засіданні її адвокат ОСОБА_7. Тому у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка належним чином повідомленого відповідача у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та у його доступі до суду апеляційної інстанції.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, та відзиву на неї, а також перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Рішення суду першої інстанції переглядається в апеляційної інстанції у частині вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання спірної квартири об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частку квартири.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України, що набрав чинність з 15 грудня 2017 року, зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Стаття 21 СК України визначає шлюб як сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Статтею 36 СК України передбачено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Згідно вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 серпня 2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого Другим відділом РАЦС Приморського районного управління юстиції міста Одеси, актовий запис №420 (т.1, а.с. 21), дітей від шлюбу немає.

27 травня 2010 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 за взаємною заявою був розірваний, про що свідчить свідоцтво серії НОМЕР_1, видане Другим Приморським відділом РАЦС Одеського міського управління юстиції, актовий запис №123 від 27 травня 2010 року (т.1, а.с. 22).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, про що свідчить свідоцтво, видане Відділом ДРАЦС у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №10887 від 15 листопада 2012 року (т. 2, а.с. 169).

Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 12 квітня 2002 року (т. 1, а.с. 20).

Після розірвання шлюбу позивачка ОСОБА_10 та ОСОБА_8 продовжували спільно проживати однією сім'єю за адресою: АДРЕСА_1, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки та мали спільний бізнес, що підтверджується:

актом від 25 лютого 2013 року, складеним мешканцями будинку АДРЕСА_1, про те, що ОСОБА_4 проживала у квартирі АДРЕСА_1 однією сім'єю із ОСОБА_8 з 2006 року і до моменту смерті ОСОБА_8 (справа №522/557/13, т.1 а.с. 165),

копіями фотографій за різні періоди, зокрема датовані квітнем 2010 року, лютим 2011 року, груднем 2011 року, 2012 роком тощо, які свідчать про сімейні стосунки між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 після розірвання шлюбу, їх сумісне проживання (т.1, а.с. 146-156; оригінали цих фотографій знаходяться у справі справа №522/557/13, т.2 а.с. 13-21),

роздруківкою телефонних перемовин ОСОБА_4 з ОСОБА_8 в період до листопада 2012 року (т.1, а.с. 158-232),

кореспонденцією на ім'я ОСОБА_4, яка направлялась за адресою квартири АДРЕСА_1, зокрема листом приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Борисової Н.В. №70/02-14 від 07 травня 2013 року та відповідним конвертом (т.1, а.с. 336, 337),

матеріалами адміністративного правопорушення, зокрема, постановою Київського районного суду міста Одеси від 17 жовтня 2011 року по справі №3-5203/2011, якою встановлено, що 31 травня 2011 року ОСОБА_8 вчинив дорожньо-транспортну пригоду, керуючи автомобілем марки «Тойота», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 (т.1, а.с. 318), який належав ОСОБА_4 (т.1, а.с. 317), вона ж була платником податків з власників наземних транспортних засобів та здійснювала платежі за ремонт автомобілю згідно рахунків «Тойота Україна Інжпроект» (т.1, а.с. 319-324),

копіями квитанцій про сплату ОСОБА_4 комунальних платежів за квартиру АДРЕСА_1, і в період спільного проживання до листопада 2012 року, і після смерті ОСОБА_8 (т.1, а.с. 342-360), оригінали цих квитанцій ОСОБА_4 надала суду першої інстанції при розгляді справи №522/557/13, т. 2, а.с. 123-216),

матеріалами, наданими Шевченківським ВМ Приморського РВ ОГУ ГУМВД України №31/17-6531 від 14 квітня 2014 року, про те, що інсульт у листопаді 2012 року. стався у ОСОБА_8 в той час, коли двері до квартири були замкнені зсередини, для відкриття квартири ОСОБА_4 звернулася до служби з відкривання дверей та до Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, служби повідомлень «102» від 05 листопада 2012 року (т.1, а.с. 325-329), а також

свідченнями свідка ОСОБА_12, який у судовому засіданні засвідчив, що 05 листопада 2012 року, саме він встановлював замки у квартирі АДРЕСА_1, із запобіжником на випадок крадіжки-замок неможливо було відімкнути, якщо зсередини вставлений ключ, саме ОСОБА_4, а не донька ОСОБА_8 викликала спочатку його для відмикання дверей, а потім співробітників райвідділу, а також засвідчив, що був знайомий з сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_8, змін у їх взаємовідносинах в період до 2012 року не спостерігав, вони спілкувалися як подружжя,

свідченнями свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15, які у судовому засіданні засвідчили, що подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_8 весь час проживали у квартирі АДРЕСА_1, всі свята проводили разом, ніяких змін у відносинах після 2010 року не спостерігали, після автомобільної аварії та після інсульту у 2012 році тільки ОСОБА_4 доглядала за чоловіком, доньки поруч не було, ОСОБА_4 великі кошти внесла в ремонт квартири на АДРЕСА_1, надавала кошти за сплату контрактного навчання доньки ОСОБА_8, ОСОБА_8 брав у борг кошти у сім'ї свідка для розрахунку з першою дружиною за квартиру по АДРЕСА_1, частину коштів для розрахунку з ОСОБА_16 за квартиру на АДРЕСА_1 надала сама ОСОБА_4, після смерті чоловіка ОСОБА_4 проживала на АДРЕСА_1, до того моменту поки донька покійного чоловіка самовільно не змінила замки у квартирі,

копіями договорів оренди нежилих приміщень від 01 жовтня 2008 року та від 01 листопада 2011 року, укладеними між СПД ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лоуренс Лан» в особі його директора та засновника ОСОБА_8 (т.1, а.с. 277-282).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачкою ОСОБА_4 доведено належним чином те, що після розірвання шлюбу ОСОБА_8 і ОСОБА_4 проживали однією сім'єю з 27 травня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки та спільний бізнес, тому на майно ОСОБА_8 та ОСОБА_4 поширюються положення глави 8 СК України (ст. 74 СК України).

В силу ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У пункті 24 постанови №11 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року Верховний Суд України зазначив, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до ст. 368 ч.1 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно положень ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна квартира була придбана ОСОБА_8 згідно договору №134 про пайову участь у будівництві житла від 07 грудня 2001 року у стані від «будівельника».

Після реєстрації шлюбу 26 серпня 2006 року вартість квартири АДРЕСА_1 істотно збільшилась внаслідок трудових та грошових затрат подружжя, що підтверджується:

висновком №007/2017 від 09 серпня 2017 року судової будівельно-технічної експертизи, проведеної судовим експертом ОСОБА_17, яким встановлено, що орієнтовна вартість ремонтних робіт, які були проведені у квартирі АДРЕСА_1 на період вересня 2006 року, визначені відповідно до вимог ДБН, із застосуванням програмного комплексу АВК-3 в редакції 2.5.0, з урахуванням фактично визначених у натурі об'ємів робіт становить 97 025 гривень.

При цьому судом прийнято до уваги, що роботи по демонтажу, які були проведені у квартирі АДРЕСА_1 в кошторисний розрахунок не включені, ті будівельні матеріали, які відсутні в стандартній нормативно-довідковій інформації програмного комплексу АВК-3 в редакції 2.5.0, та які не являються приблизними по значенню, не були прийняті до розрахунку (т. 2, а.с. 94-134),

свідченнями свідка ОСОБА_18, який в судовому засіданні засвідчив, що восени 2006 року він проводив ремонтні роботи в квартирі АДРЕСА_1: були проведені всі роботи з електрозабезпечення квартири, встановлені розетки, вимикачі, придбані та встановлені люстри і бра; встановлена стяжка підлоги, вирівнювання підлоги, встановлення паркету, плінтусів; демонтаж стелі, шпаклівка стелі, фарбування; вирівнювання укосів, фарбування вікон та дверей; встановлення нової сантехніки, умивальників, змішувачів в кухні, ванній кімнаті та туалеті; поклейка шпалер, фарбування стін по шпалерам на кухні та інше, всі оплати за ремонтні роботи, матеріали та прилади здійснювала ОСОБА_4,

копією квитанції №9 від 28 серпня 2006 року ТОВ «Фінанси та Кредит», згідно якої ОСОБА_4 03 вересня 2007 року отримала з власного банківського рахунку 100 000,00 доларів США, що на момент здійснення операції становило 505 000, 00 гривень (т.1, а.с. 75-76), випискою за особовим рахунком НОМЕР_4 АКБ «УкрСиббанк» (т.1, а.с. 90-106), чековими книжками для отримання готівки у відділенні №47 АКБ «УкрСиббанк» суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_4 в період 2005-2007 року про отримання доходів у розмірі 450 475,51 гривень (т.1, а.с. 236-272), копіями договору оренди між ОСОБА_4 та ТОВ «Комтел», посвідчений приватним нотаріусом Тиквенко М.О. 29 березня 2005 року, договору про внесення змін від 30 червня 2006 року; договору оренди №02/1 від 01 жовтня 2008 року, а також №11а/11 від 01 листопада 2011 року, укладених між ОСОБА_4 і ТОВ «Лоуренс ЛАН» в особі директора та засновника ОСОБА_8 (т.1, а.с. 277-282), документами про оформлення спадщини після смерті батька ОСОБА_20, якому за життя належали 50% статутного капіталу ТОВ «Одеське об'єднання автобусних станцій», а також 0,80% статутного капіталу ТОВ «Одеське обласне об'єднання автобусних станцій» (т.1, а.с. 330-337),

які підтверджують, що позивачка ОСОБА_4 мала значну фінансову можливість сплачувати витрати на проведення ремонту спірної квартири восени 2006 року.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 06 грудня 2007 року по справі №2-1276/2007 за позовом ОСОБА_16 до ОСОБА_8 про поділ спільного майна подружжя, затверджена мирова угода, однією з умов якої є передача ОСОБА_8 колишній дружині ОСОБА_16 40 000 доларів США до підписання мирової угоди, а остання в свою чергу зобов'язалася виписатися до 31 грудня 2007 року з квартири АДРЕСА_1, ухвала суду набрала законної сили 12 грудня 2007 року, що підтверджується матеріалами справи №2-1276/2007, які були витребуванні судом апеляційної інстанції, досліджені та залучені до матеріалів справи.

Виплата грошової компенсації ОСОБА_8 дружині від першого шлюбу ОСОБА_16 у розмірі 200 000 гривень, що є еквівалентом 40 000 доларів США за квартиру АДРЕСА_1, здійснювалася у 2007 році, тобто в період шлюбних відносин ОСОБА_8 і ОСОБА_4, частково із особистих коштів ОСОБА_4, що підтверджено

також свідченнями свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачкою ОСОБА_4 в судовому засіданні з достовірністю доведено, що вартість спірної квартири під час перебування у шлюбі ОСОБА_8 та ОСОБА_4 істотно збільшилась внаслідок трудових та грошових затрат подружжя, тому в силу ст. 62 СК України спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_4 й при її поділу кожному з подружжя належить право власності по 1/2 частині кожному.

Вказаний висновок суду першої інстанції відповідає правовому висновку Верховного Суду України, висловленому у постанові від 08 листопада 2017 року у справі №6-1447цс17, яким усунути розбіжності у застосуванні норм матеріального права, а саме, статей 57, 62 СК України.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Суд першої інстанції встановив, що факт порушення права позивача мав місце 11 липня 2014 року, коли дочка покійного чоловіка, відповідачка ОСОБА_6 самовільно змінила замки у квартирі АДРЕСА_1 та з цього періоду квартира та речі позивача знаходяться у одноособовому користуванні ОСОБА_6, що підтверджується витягом з кримінального провадження №0006178 від 11.07.2014р., складеному органом досудового розслідування Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області.

За таких підстав, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачка ОСОБА_4 не пропустила строк позовної давності і її порушене право підлягає судовому захисту.

Посилання відповідачки ОСОБА_6 та її адвоката ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факт проживання однією сім'єю ОСОБА_8 та ОСОБА_4 після розірвання шлюбу та те, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя в силу ст. 62 СК України, не приймається до уваги за таких підстав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Аналогічні положення містяться у статті 57 ЦПК України (2004р.).

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Як роз'яснено у п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо).

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка була зобов'язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а відповідачка - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, а саме безпідставність вимог позивачки.

Аналізуючи зазначені норми цивільного процесуального законодавства, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, вищезазначені обставини справи, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що в порушення вказаних принципів цивільного процесу відповідачка ОСОБА_6 не надала будь-яких належних та допустимих доказів на спростування доказів: письмових та свідчення свідків, які надані позивачкою, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

Тому, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачка ОСОБА_4 з достовірністю та об'єктивністю довела в судовому засіданні те, що, оскільки під час перебування у зареєстрованому шлюбі вартість спірної квартири істотно збільшилась внаслідок трудових та грошових затрат подружжя, спірна квартира набула статусу спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_4 й останній належить право власності на її 1/2 частку.

Твердження відповідачки ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки безпідставно не враховано, що позивачка ОСОБА_4 пропустила строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові, не приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причинами пропущення позовної давності, порушено право підлягає захисту (ч.ч. 4 та 5 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За змістом ст. 261 ЦПК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Як зазначено у правовому висновку, висловленому Верховним Судом України у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі №6-152цс14, «для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав».

Аналізуючи зазначені норми цивільного права щодо правил позовної давності, роз'яснення та правовий висновок Верховного Суду України, вище зазначені обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, вище приведені докази, колегія суддів вважає, що з достовірністю підтверджено, що позивачці ОСОБА_4 об'єктивно стало відомо про порушення права щодо спірного майна 11 липня 2014 року, коли відповідачка ОСОБА_6 самовільно змінила замки у квартирі АДРЕСА_1, що нею не було оспорено в судовому засіданні, а з позовом ОСОБА_4 звернулася до суду 23 лютого 2015 року (т. 1, а.с. 2), тобто в межах встановленого строку позовної давності.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні позивачкою ОСОБА_4 доведено належним чином те, що відповідачка порушує її права на частку спірного майна.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що, оскільки в судовому засіданні доведено порушення прав позивачки відповідачкою, тому у відповідності до ст. ст. 15,16 ЦК України її право підлягає захисту судом шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання спірної квартири об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частку квартири.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з'ясував всебічно та повно обставини, що мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та з достовірністю встановив, що є законні підстави для задоволення позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в частині вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання спірної квартири об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частку квартири немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 п.1.ч.1, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 31 липня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік