05.09.2018 Єдиний унікальний номер 205/3272/18
Єдиний унікальний номер судової справи:205/3272/2018
Номер провадження: 2/205/2062/2018
05 вересня 2018 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Мовчан Д.В.
при секретарі Волкобоєвої А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 18.10.2013 року між ним, ОСОБА_1, та ОСОБА_2 (далі Відповідачем), було укладено Договір позики (далі Договір), згідно якого він передав відповідачу грошові кошти у розмірі 18 000 (вісімнадцять тисяч) доларів США, зі строком виплати боргу до 18.11.2016 року. Пунктом 5 цього договору передбачено, що цей договір вважається укладеним з моменту нотаріального посвідчення та підписання даного договору. За умовами пункту 6 вказаного договору позичальник ОСОБА_2 свідчить, що гроші від позикодавця ОСОБА_1 отримала повністю при підписанні цього договору. Пунктом 2 цього договору повернення зазначеної суми може мати місце за домовленістю сторін протягом дії цього договору, рівновеликими частками, але не менш ніж 500 (пятсот) доларів США кожного місяця, однак останній внесок повинний бути зроблений не пізніше 18.11.2016 року. Далі позивач зазначає, що у період з моменту підписання та нотаріального посвідчення договору відповідач частково погашала позику рівновеликими частками загальною сумою 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США до 02.11.2016 року, у звязку з чим залишок склав 7 000 (сім тисяч) доларів США, про що відповідачем власноруч складено розписку від 02.11.2016 року.
Таким чином, у вказаний строк відповідач обовязок з повернення грошових коштів у розмірі 7 000 (сім тисяч) доларів США, не виконала, порушила умови договору, у звязку з чим позивач змушений звернутися до суду та просити суд стягнути з ОСОБА_2 на свою, ОСОБА_1, користь суму заборгованості за Договором позики від 18.10.2013 року у розмірі 7 000 (сім тисяч) доларів США, що на день подання позову до суду (10.05.2018 року) еквівалентна сумі у розмірі 183 533 (сто вісімдесят три тисячі пятсот тридцять три) грн. 00 коп., 3% річних у розмірі 8 115 (вісім тисяч сто п'ятнадцять) грн. 68 коп. за період з 18.11.2016 року по 10.05.2018 року, витрат від інфляції у розмірі 37 055 (тридцять сім тисяч пятдесят пять) грн. 31 коп. за період з 18.11.2016 року по 10.05.2018 року, проценти від суми позики на рівні облікової ставки НБУ за період з 16.03.2017 року по 16.06.2017 року у розмірі 43 516 (сорок три тисячі пятсот шістнадцять) грн. 17 коп., а всього 272 220 (двісті сімдесят дві тисячі двісті двадцять) грн. 16 коп. та судові витрати у розмірі 15 722 (п'ятнадцять тисяч сімсот двадцять дві) грн. 20 коп.
Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подала.
Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, надали суду заяву в якій просили слухати справу у їх відсутність, позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечують (а.с.47).
Від відповідача будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою від 16.05.2018 року в задоволені клопотання позивача ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову було відмовлено. Ухвалою суду від 11.07.2018 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про забезпечення доказів було повернуто заявнику.
Відповідач у судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчать судові повістки (а.с. 29, 35, 42), про причини неявки в судове засідання не повідомила, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило. З наведеного вбачається, що не зважаючи на неодноразове повідомлення поштового відділення, про надходження судового листа, зазначене поштове відправлення відповідачем отримано не було (а.с. 45-46). Відсутність такого відповідача за зазначеною адресою та неотримання поштового відправлення слід розцінювати як належне повідомлення про день та час розгляду справи по суті такої особи.
У відповідності до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, яка належним чином була повідомлена і від якої не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені нею причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила та не подала відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи.
Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з'явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову з огляду на наступне.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 18.10.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за № 1702 (а.с. 12).
Відповідно до п. 1 договору позики ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 гроші у сумі 18 000 (вісімнадцять тисяч) доларів США, без сплати процентів за користування вказаною сумою грошей зі строком виплати боргу по 18.11.2016 року.
Відповідно до п. 2 договору позики повернення зазначеної в цьому договорі суми може мати місце за домовленістю сторін протягом строку дії цього договору, рівновеликими частками, але не менше 500 (пятсот) доларів США кожного місяця, що в еквіваленті на день укладання договору становить 4 075 грн. 00 коп., однак останній внесок повинний бути зроблений не пізніше 18.11.2016 року.
Судом встановлено, що у період з моменту підписання та нотаріального посвідчення договору відповідач частково погашала позику рівновеликими частками загальною сумою 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США до 02.11.2016 року, у звязку з чим залишок склав 7 000 (сім тисяч) доларів США, про що відповідачем власноруч складено розписку від 02.11.2016 року (а.с.13).
V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.
Позивач в позові зазначає про необхідність стягнення з відповідача основної суми боргу, 3 % річних від простроченої суми, суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів за договором позики на рівні облікової ставки Національного банку України на підставі норм ст. 1048 ЦК України.
Щодо стягнення основної суми боргу суд зазначає про наступне.
За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За вищевказаних обставин та вимог матеріального закону суд доходить висновку, що між сторонами по справі укладено договір позики, за умовами якого відповідач зобов'язувалася прийняти позику, та повернути її у визначений договором строк. Доказів повернення вказаної грошової суми позивачеві матеріали справи не містять.
За правилами ст. 526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Відповідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі у строк та в порядку, встановленому договором.
У відповідності до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
Зі змісту п. 2 Договору вбачається, що сума позики повертається рівними частками в іноземній валюті доларах США із застосуванням відповідного еквіваленту в національній валюті.
Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Суд встановив, що позивач, як кредитор за договором позики відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики визначивши розмір заборгованості в еквіваленті національній валюті - гривні України.
Таким чином, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову в частині стягнення із відповідача на користь ОСОБА_6 за Договором позики від 18.10.2013 року грошової суми у розмірі основного боргу 183 533 (сто вісімдесят три тисячі пятсот тридцять три) грн. 00 коп., що еквівалентно 7000 доларів США.
Щодо стягнення із відповідача 3 % річних від простроченої суми.
Відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити, у тому числі, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних на підставі ст.625 ЦК України підлягає задоволенню, оскільки правові підстави такого стягнення прямо передбачені матеріальним законом, а інший розмір процентів у даному випадку договором не встановлювався.
Таким чином, із ОСОБА_2 слід стягнути на користь позивача 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 8 115 (вісім тисяч сто п'ятнадцять) грн. 68 коп.
Щодо стягнення із відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення суд зазначає про наступне.
Відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, у тому числі, з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення.
За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-771цс15 від 27 січня 2016 року.
Таким чином, суд, встановивши, що за договором позики між сторонами виникли зобов'язання у доларах США, не знаходить правових підстав для застосуванням до спірних правовідносин положень закону про нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях. А відтак в задоволені позову в цій частині суд відмовляє через невідповідність заявлених вимог нормам матеріального закону.
Щодо стягнення процентів за договором позики на рівні облікової ставки Національного банку України суд зазначає про наступне.
В цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (частина 5 статті 626 ЦК України).
У частині першій статті 1048 ЦК України закріплено загальне правило про відплатність договору позики, за яким позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто у частині першій статті 1048 ЦК України передбачена презумпція відплатності договору позики, яка діє за умови, якщо безоплатність договору позики прямо не встановлена нормою закону або конкретним договором.
Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.
В даному випадку, умова безоплатності вказаного договору позики передбачена змістом самого договору, як одна з його істотних умов, що була погоджена сторонами під час його укладання. Зокрема, п. 1 вказаного договору передбачено, що відповідач позичила у ОСОБА_1 гроші в сумі 18 000 доларів США 00 центів без сплати процентів за користування вказаною сумою грошей, із відповідним строком виплати боргу.
Отже, оскільки безоплатність вказаного договору позики прямо передбачено умовами самого договору, правових підстав для нарахування процентів за користування коштами, на підставі ст. 1048 ЦК України, які підлягають оплаті за правилами про основний грошовий борг, відсутні.
Таким чином, з огляду на вказані вимоги матеріального закону та встановлені судом фактичні обставини справи, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення за договором позики від 18.10.2013 року із відповідача на користь позивача суму у розмірі 191 688 (сто девяносто одна тисяча шістсот вісімдесят вісім) грн. 68 коп., яка складається з суми боргу у розмірі 183 533 (сто вісімдесят три тисячі пятсот тридцять три) грн. 00 коп., та 3% річних у розмірі 8 115 (вісім тисяч сто п'ятнадцять) грн. 68 коп.
Суд зауважує, що відповідач, будучи належним чином повідомлена про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з'явилася, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надала, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами
Щодо стягнення витрат, повязаних із наданням правничої (правової) допомоги, суд виходив з наступного.
Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов'язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов'язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов'язана зі справою.
Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до п. 4 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі- Закону) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
З матеріалів справи вбачається, що 10 травня 2018 року між позивачем та адвокатом ОСОБА_4 укладено Договір № 03/05-18 про надання правничої (правової) допомоги (а.с. 22).
За умовами цього договору клієнт доручає адвокату надання правничої (правової) допомоги у вигляді консультацій з правових питань, представництва та захисту прав та законних інтересів клієнта у районних судах міста Дніпропетровська, органах державної виконавчої служби. Також, для виконання доручення клієнт надає адвокату право вести від імені клієнта переговори, брати участь у судових провадженнях на усіх його стадіях в порядку передбаченому ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», в тому числі подавати необхідні заяви та клопотання, знайомитись з матеріалами відповідних справ (проваджень), одержувати необхідні довідки та інші офіційні та процесуальні документи в будь яких компетентних органах, робити запити та витребувати матеріали, а також виконувати будь-які інші дії, необхідні для виконання доручення клієнта в якості будьякого учасника процесу, та користуватись іншими правами, передбаченими чинним законодавством України, за що клієнт зобовязується сплатити адвокату гонорар у розмірі та на умовах визначених договором.
На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано квитанцію № КО-1, видану ОСОБА_4 про сплату ОСОБА_1 10 травня 2018 року гонорару у розмірі 13 000 (тринадцять тисяч) грн. 00 коп. (а.с.25).
Разом із цим, суду не надано доказів, які б підтверджували обґрунтовану кількість витрачених годин на надання такої правничої допомоги у вказаному вигляді.
Таким чином, враховуючи викладене, відповідно до ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги співмірність розміру витрат на виконання професійної правничої допомоги з ціною позову та задоволення позовних вимог, виходячи із засад розумності, з відповідача на користь позивача слід стягнути 5 000 (пять тисяч) грн. 00 коп. понесених судових витрат, пов'язаних з наданням правничої допомоги при розгляді справи в суді, з урахуванням акту прийому передачі виконаних робіт від 05 вересня 2018 року (а.с. 48).
Також, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, суд вважає, що 30 відсотків сплаченого Позивачем судового збору слід віднести на його рахунок, а решту 70 відсотків - стягнути з Відповідача - ОСОБА_2 на користь Позивача.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1905 грн. 54 коп.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 526, 549, 551, 615, 625, 629, 692, ЦК України, ст. ст. 141, 142, 258, 259, 263-265, 430 ЦПК України, -
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.
3. В задоволені решти позовних вимог відмовити.
5. Судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі - 528 (пятсот двадцять вісім) грн. 60 коп. віднести на рахунок позивача - ОСОБА_1.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржувати заочне рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області, шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Мовчан Д.В.