Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5388/18 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Макаренко О.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 квітня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

21 листопада 2016 року позивач ОСОБА_4 звернувся у суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 1 106 280 грн., інфляційних втрат в сумі 22125, грн. та 3% річних від суми боргу у розмірі 2403 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11.07.2016 між ним ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав в борг грошові кошти в розмірі 42000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою і зазначений факт зафіксували свідки ОСОБА_5 ОСОБА_6, відповідно проставивши свої підписи на даній письмовій розписці

Відповідач зобов'язався повернути борг частинами протягом 5 місяців, саме: 30000 доларів США до 11.10.2016 і 12000 доларів США до 11.12.2016.

Однак, своїх зобов'язань відповідач не виконав і у відповідь на письмову претензію взагалі заперечив їх існування та зазначив про факт написання розписки під примусом і з застосуванням погроз.Так як боргові зобов`язання не були виконані позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

Заперечуючи боргові зобов`язання перед позивачем, відповідач подав зустрічний позов та просив суд визнати недійсним договір позики та розписку, надану 11.07.2016 ним ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_4 на суму 42000 доларів США, посилаючись на те, що дійсно 11.07.2016 ним була написана розписка про отримання 42000 доларів США у борг. Але зазначена розписка була написана під моральним та психологічним впливом, які він отримував від сина позивача та представника КП «Київкомунсервіс» ОСОБА_7

Відповідач зазначав, що 11.07.2016 близько 4-15 год. ОСОБА_8, керуючи сміттєвозом - автомобілем «Ford» д.н. НОМЕР_2 потрапив в дорожньо- транспортну пригоду, а саме ОСОБА_8, не справившись з керування автомобілем, пошкодив паркан, гараж та автомобіль НОМЕР_1, який належав ОСОБА_4 та знаходився в гаражі за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_8 був водієм ТОВ «ГРІН ГАЛАКСІ» , одним із засновників якого є він ОСОБА_3 На момент ДТП автомобіль «Ford» д.н. НОМЕР_2 належав КП «Київкомунсервіс». Під психологічним впливом сина позивача - ОСОБА_9 та представника КП «Київкомунсервіс» він написав розписку про отримання грошових коштів в борг в розмірі 42000 доларів США, оскільки саме у зазначену суму було оцінено шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, однак будь-яких грошей не отримував.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24 квітня 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 1130808,60 грн.

Стягнуто з рахунків Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України судові витрати на користь ОСОБА_4 в розмірі 6890 гривень.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду відповідач ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, вказуючи на його незаконність внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права. Зокрема, посилався на вимоги ст.ст. 231, 233 ЦК України відповідно до яких він написав розписку проти своєї волі та під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах. При цьому зазначав, що розписка була безгрошова, а написана була лише із-за ДТП, яке вчинив ОСОБА_8, який працював водієм КП «Київкомунсервіс» та пошкодив автомобіль позивача. Скоєння ДТП було зафіксовано правоохоронними органами, але судом не надано належної правової оцінки причинно-наслідкового зв'язку між вчиненою ОСОБА_8 ДТП та написанням розписки ОСОБА_3 Звернув увагу також щодо неправдивості показів свідків, їх розбіжності з поясненнями, зокрема позивача. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні його позову та задовольнити зустрічний.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах - п. З Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII.

Відповідно до п.8 ч.І Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-УИІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судове засідання позивач ОСОБА_4 не з'явився, направив для участі у справі свого представника.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача в судове засідання, який про час та місце розгляду справи повідомлений, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, для участі у справі позивач направив свого представника.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, № 6-63цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Задовольняючи позовні вимог ОСОБА_4 про стягнення боргу з ОСОБА_3 на його користь суд першої інстанції виходив з їх доведеності.

Таких висновків суд дійшов з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих в справі доказів та вищезазначених вимог ст. ст. 1046, 1047 ЦК України.

Вирішуючи справу стосовно зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відмови у його задоволенні, оскільки позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів в його обґрунтування.

З такими висновками суду слід погодитись виходячи з наступного.

В силу частин 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону дивлячись на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач згідно договору позики отримав 11 липня 2016 року від позивача 42000 доларів США, які зобов'язався повернути частинами до 11 грудня 2016 року. Вказане підтверджується розпискою (а.с.9). В судовому засіданні сторонами не заперечувалося і не спростовано написання зазначеної розписки. Але відповідач зазначав щодо безгрошовості зазначеної розписки, написання її проти своєї волі та вчинення цього правочину під впливом тяжкої для нього обставини, обгрунтовуючи свої заперечення нормами ст. ст. 231, 233 ЦК України.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі ( ст. 1047 цього кодексу) , рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, в зв'язку з чим доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він фактично не брав у борг коштів не заслуговують на увагу, основним доказом є письмова розписка і зі змісту якої не випливає факт сплати боргу, а представник позивача в судовому засіданні не підтвердив факту погашення боргу.

П.1 ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В межах строків , визначених законом, 20 жовтня 2016 року позивачем було надіслано відповідачу вимогу про повернення грошових коштів. Однак, з 11.10.2016 відповідач порушив зобов'язання повернути борг у встановлений ч.2 п.1 ст. 1049 ЦК України строк, що є простроченням виконання грошового зобов'язання.

А відтак, у відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання , на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, підставою відповідальності за ст. 625 ЦК є сам факт порушення грошового зобов'язання, яке випливає з прострочення боржника та неповернення позики в установлений строк.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, зобов'язання позичальника, а це сама позика й нараховані проценти за користування нею, так і проценти за прострочення виконання грошового зобов'язання, припиняються належним виконанням і з цього часу боржник є особою, яка повністю виконала свої боргові зобов'язання.

А тому, висновки суду про стягнення з відповідача на користь позивача боргу з урахуванням 3% річних, індексу інфляційних втрат згідно договору позики є законними та обргунтованими і колегія суддів з визначеним їх розміром погоджується, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором - ч.1 ст.1051 ЦК України.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін.

Частиною 1 ст.215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Виходячи з положень ст.215 ЦК України та п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 &q?в ;Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними&quxt;, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст.203 ЦК України.

В свою чергу ст.203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ч.1 ст.231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до роз'ясень, викладених у п.п.19, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України &q?м.;Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними&quU>; відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.231 ЦК) судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Відповідно до змісту ст. ст. 12, 13, 76-81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, відповідачем в порушення вищезазначених норм права не надано суду доказів про те, що саме на момент вчинення правочину 11.07.2016 на нього чинився психічний чи фізичний тиск, внаслідок якого він уклав оспорюваний договір позики без вільного волевиявлення та всупереч внутрішній волі.

Отже, відповідач належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин суду не наддав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3після написання розписки у правоохоронні органи з приводу застосування до нього насильницьких дій з боку ОСОБА_4 чи його сина не звертався, що ним не заперечувалось в суді апеляційної інстанції. Крім того, ДТП було зафіксовано правоохоронними органами і він не був позбавлений можливості заявити їм щодо неправомірних дій по відношенню до нього, але такого зроблено не було.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Тобто, однією з підстав вчинення такого правочину є обставини об'єктивного характеру, що спричинили потребу в додаткових коштах. Наступною є обставина суб'єктивного характеру, а саме - вчинення правочину на вкрай невигідних для особи умовах.

Так, згідно з роз'ясненнями п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України &qul?;Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними&q?из; від 06 листопада 2009 року № 9 правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Тяжкими обставинами, які стали підставою для укладення правочину відповідач зазначав наслідки дорожньо-транспортної пригоди, що трапилася 11.07.2016 за участю водія ОСОБА_8, який був працівником ТОВ «ГРІН ГАЛАКСІ», одним із засновників якого є він ОСОБА_3, який керував автомобілем, що належав КП «Київкомунсервіс», і в результаті якого було пошкоджено майно позивача.

Між тим, судом першої інстанції встановлено, що відповідачу було відомо, що спори пов'язані з ДТП та відшкодування шкоди вирішуються у іншому порядку, а не шляхом написання розписки. Крім того, в суді апеляційної інстанції було підтверджено щодо перебування на розгляді спору пов'язаного з вказаним відповідачем ДТП.

А до того ж, засновник підприємства, працівником якого завдана шкода, не несе персональну відповідальність за завдані збитки, а тому посилання ОСОБА_3 на зазначені обставини, які слугували укладенню ним договору позики на вкрай невигідних умовах не є спроможними.

Доводи відповідача про недійсність договору позики з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України та про підписання ним угоди під впливом тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з його волевиявленням підписати угоду на вкрай невигідних для нього умовах, також не заслуговують на увагу, оскільки вказані вимоги є недоведеними та спростовуються вищевикладеними доказами.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав до задоволення основного позову та відмови у зустрічному відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що на думку відповідача, призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Всі висновки суду першої інстанції щодо правомірності заявленого позову ОСОБА_4 та безпідставності заявленого зустрічного позову ОСОБА_3 повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга відповідача не містить, в ході апеляційного розгляду відповідач та його представник також не навів таких обставин.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 липня 2018 року.

Головуючий:

Судді: