Провадження № 2/201/517/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Карнаух І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

28.07.2017р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди (а.с. № 3-6).

Представник позивача - ОСОБА_3 (діє на підставі довіреності від 17.05.2017р. а.с.№ 23) 22.03.2018р. зменшив розмір позовних вимог (а.с. № 86-87).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 21.01.2014р. представник позивач в уточненій позовній заяві зазначав, що позивач уклав з ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») договір банківського вкладу № 730559/2014, відповідно до умов якого розмістив на рахунку строковий банківський вклад на суму 103 000 грн. У звязку із погіршенням стану здоровя, 19.11.2014р. видав ОСОБА_2 посвідчену нотаріально довіреність, якою уповноважив представляти його інтереси у ПАТ «ВіЕйБі Банк», інших банківських установах з приводу користування і розпорядження рахунками, відкритими на підставі договорів банківського вкладу.

Постановою Правління НБУ від 20.11.2014р. № 733 ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» віднесено до категорії неплатоспроможних. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято від 20.11.2014р. № 123 з 21.11.2014р. запроваджено тимчасову адміністрацію в банку і призначено уповноважену особу Фонду у м. Києві. 26.03.2015р. на офіційному сайті Фонду була розміщена інформація про те, що вкладники ПАТ «ВіЕйБі Банк» за отриманням коштів мають звернутися до будь-якого відділення ПАТ КБ «ПриватБанк».

Оскільки за станом здоровя позивач не міг самостійно отримати кошти, він неодноразово просив про це відповідача, на що останній повідомляв про відсутність новин про виплату вкладу.

З листа Уповноваженої особи Фонду від 25.03.2016р. і листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.04.2017р. він дізнався, що грошові кошти за Договором банківського вкладу № 730559/2014 від 21.01.2014р. в сумі 104 635,87 грн. були виплачені за довіреністю на карту 5158********6215 ОСОБА_2 після звернення останнього 29.04.2015р. до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк».

02.03.2018р. відповідач повернув йому 40 000 грн., як остаточне погашення заборгованості перед позивачем, у тому числі по грошовим коштам за договором банківського вкладу № 730559/2014 в сумі 104 635,87 грн. Передання коштів оформлено розпискою. При цьому, позивач зазначив у розписці про те, що не має претензій до відповідача щодо грошових зобовязань останнього.

Позивач звертав увагу суду на те, що ОСОБА_2 у розписці визнав той факт, що 29.04.2015р. він отримав грошові кошти у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк», визнав факт наявності інших грошових зобовязань перед позивачем.

Отже, відповідач частково відшкодував майнову шкоду, а решту боргу позивач йому простив. Проте він вимушено погодився на часткове відшкодування, оскільки стан його здоровя погіршувався і йому необхідні були кошти на лікування.

Обґрунтовуючи підстави відшкодування моральної шкоди, позивач зазначав, що стан його здоровя постійно погіршувався, йому були необхідні кошти на лікування, тому сума знятого відповідачем вкладу 104 635,87 грн. мала для нього велике значення. На момент їх зняття відповідачем він став інвалідом 2-ї групи, тому потребував спеціального лікування і догляду. В результаті протиправних дій відповідача він був позбавлений можливості придбавати необхідні ліки, що призвело до психічних і фізичних страждань. В результаті протиправних дій відповідача з 03.08.2016р. йому присвоєно 1-шу групу інвалідності. Крім того, він зазнав емоційних навантажень внаслідок участі в досудовому розслідуванні у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за фактом заволодіння ОСОБА_2 грошовими коштами. Вважає, що між неправомірними діями відповідача і шкодою є безпосередній причинний звязок, що дає підстави для відшкодування моральної шкоди.

Зазначає, що часткове відшкодування майнової шкоди не звільняє відповідача від обовязку відшкодувати моральної шкоди, що випливає з розяснень у абз. 3 п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно із яким, при заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Враховуючи викладене, остаточно просив стягнути з відповідача лише моральну шкоду, яку він оцінив у 200 000 грн.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав. 21.05.2018р. та 09.07.2018р. надав письмові заперечення на позов (а.с. № 107, 128-132), в яких відзначив, що доводи позивача про заподіяння моральної шкоди є безпідставними. Кримінальне провадження стосовно нього закрито постановою від 12.03.2018р. Вважає, що надані позивачем медичні документи не є свідченням того, що саме з вини відповідача погіршився стан його здоровя, тобто відсутній причинний зв'язок між цими документами і діями відповідача. У звязку із тим, що позивач має статус інваліда, він лікується і отримує ліки безкоштовно.

Визнав, що між ними були боргові зобовязання, але борг він повернув, що підтверджено розписками. Тому немає підстав для відшкодування моральної шкоди. З урахуванням викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1, а також його представник ОСОБА_3 (діє на підставі довіреності від 17.05.2017р. а.с. № 121) в судове засідання 10.07.2018р. не зявилися, про дату, місце і час розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с. № 126).

09.07.2018р. позивач ОСОБА_1 надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги задовольнити повністю (а.с. № 134).

Раніше таку саму заяву подавав також і представник позивача ОСОБА_3М.(а.с.№ 70).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання 10.07.2018р. також не зявився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. № 126). 09.07.2018р. надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. № 70, 127).

Оскільки сторони надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю, то на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу 10.07.2018р. за відсутності сторін (їх представників) і без фіксування процесу технічними засобами та винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України.

Підстав для винесення заочного рішення суду відповідно до ст. 280 ЦПК України немає.

Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Підготовче засідання у справі відповідно до вимог ст. 197 ЦПК України проведено 21.05.2018р. (а.с. № 125).

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

21.01.2014р. ОСОБА_1 уклав із ПАТ «ВіЕйБі Банк» договір банківського вкладу № 730559/2014, відповідно до умов якого розмістив строковий вклад на умовах депозитного продукту на суму 103 000 грн. (а.с. № 7).

19.11.2014р. ОСОБА_1 видав ОСОБА_2 посвідчену нотаріально довіреність, якою уповноважив його бути його представником в ПАТ «ВіЕйБі Банк» та у інших банківських установах м. Дніпропетровська, з приводу користування і розпорядження рахунками згідно Договору банківського вкладу «Швейцарський «Перший» Здорова добавка» «Тринадцяти місячний» № 663124/2013 (в доларах США) від 14.10.2013р., Договору банківського вкладу «Новорічний подарунок «Тринадцяти місячний»» №730559/2014 (у національній валюті України) від 21.01.2014р., та всіма без винятку рахунками, відкритими на його імя в будь-якій банківській установі України.

Для чого представнику довіреністю надані права: подавати від імені ОСОБА_1 документи, в т.ч. заяви, що стосуються реалізації наданих повноважень, в тому числі щодо видачі готівкових коштів; укладати відповідні банківські договори, розривати договори, вносити необхідні зміни та доповнення до них; одержувати довідки або інші документи про наявність грошових сум, процентів (нарахувань) по них чи руху зазначених сум, отримувати грошові кошти, що знаходяться на рахунках, без будь-яких обмежень у сумах, нараховані проценти; вносити гроші на рахунки; здійснювати переказ безготівкових коштів з рахунків на будь-які інші рахунки, купівлю та продаж безготівкових коштів на міжбанківському валютному ринку; розписуватися за ОСОБА_1 на документах та в одержанні грошових коштів; вчиняти всі інші юридично значущі дії безпосередньо повязані з цією довіреністю та в межах наданих повноважень.

У довіреності позивач зазначив, що зміст статей 244, 245, 247 - 249 ЦК України йому розяснено.

Довіреність видана без права передоручення третім особам, строком на три роки, тобто до 19.11.2017р. (а.с. № 10).

Листом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» від 25.03.2016р. № 05-15255 (а.с. № 9), позивачеві на його запит повідомлено, що в банку з 21.11.2014р. до 20.03.2015р. запроваджено тимчасову адміністрацію. На підставі вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, яка становить 200 000 грн. Станом на 21.11.2014р. залишок коштів на рахунках позивача склав 199 367,32 грн.

Далі у листі вказано, що гарантована сума була отримана позивачем відповідно до Загального реєстру вкладників, які мали право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, через відділення ПАТ «Банк Михайлівський» 12.02.2015р. у розмірі 94 731,45 грн. і через відділення ПАТ КБ «Приватбанк» 29.04.2015р. у розмірі 104 635,87 грн.

На запит позивача, листом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.04.2017р. повідомлено, що грошові кошти за Договором банківського вкладу № 730559/2014 від 21.01.2014р. в сумі 104 635,87 грн. були виплачені за довіреністю на карту 5158********6215 ОСОБА_2, після звернення останнього 29.04.2015р. до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» за адресою: м. Дніпро, пр. Героїв, буд. 19 (а.с. № 12).

Як зазначає позивач, повернення коштів між сторонами було оформлено розписками.

З наданої позивачем копії розписки від 02.02.2015р. видно, що ОСОБА_2 цього дня позичив у нього 40 000 грн., які зобовязався повернути до 12.12.2015р. щомісячними платежами по 4 000 грн. (а.с. № 88).

З копії розписки від 02.03.2018р. видно, що відповідач повернув ОСОБА_1 40 000 грн. як остаточне погашення заборгованості перед позивачем, у тому числі по грошовим коштам, отриманим з «ВіЕйБі Банк» у 2015 році в сумі 104 000 грн. У розписці позивач зазначив, що борг ОСОБА_2 перед ним погашений повністю, претензій щодо вказаного боргу він не має (а.с. № 106).

З урахуванням цих розписок, позивачем зменшено позовні вимоги в частині стягнення майнової шкоди і залишена лише вимога про стягнення моральної шкоди.

Відповідач, на підтвердження погашення боргу, надав копії розписок від 22.04.2016р. і від 29.04.2016р., з яких вбачається, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 частину боргу в сумі 10 000 грн. і 12 000 грн. відповідно (а.с. № 76, 77).

Окрім того, відповідачем надана копія квитанції ПАТ «ПриватБанк» від 01.07.2017р., з якої видно, що він перерахував на картковий рахунок ОСОБА_1516875*****81 суму 42 998грн.(а.с.№ 75)

Відповідачем надана суду постанова від 12.03.2018р. про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0003908 від 16.11.25017р. за ч. 1 ст. 190 КК України, з якої видно, що під час досудового розслідування встановлено, що потерпілим ОСОБА_1 в присутності адвоката ОСОБА_4 складено розписку про те, що 02.03.2018р. ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 40 000 грн., як остаточне погашення заборгованості перед позивачем, у тому числі по грошовим коштам, отриманих з «ВіЕйБі Банк» у 2015 році в сумі 104 000 грн. Відповідно до розписки ОСОБА_1 вважає, що борг ОСОБА_2 перед ним погашений у повному обсязі, претензій щодо вказаного боргу він не має (а.с. № 109).

Позивачем долучено до матеріалів справи протокол його одночасного допиту з ОСОБА_2 від 06.02.2018р. у вищевказаному кримінальному провадженні.

З протоколу видно, що ОСОБА_1 пояснював слідчому, що він дійсно звертався до ОСОБА_2 з приводу того, щоб останній стежив за його банківським вкладом у «ВіЕйБі Банк» у 2014р. Через деякий час ОСОБА_2 повідомив, що перерахував на його картковий рахунок 43 000 грн. До цього, у лютому 2015р., ОСОБА_2 позичав у ОСОБА_1 40 000 грн. Через деякий час ОСОБА_1 дізнався, зателефонувавши на гарячу лінію банку, що ОСОБА_2 отримав його грошовий вклад в сумі 104 635,87 грн. У ПАТ «ПриватБанк» він дізнався про те саме. Гроші ОСОБА_2 йому не повернув. Крім того, ОСОБА_2 позичав у нього 10 000 грн. і 12 000 грн., що оформлялося розписками, але повернув лише 43 000 грн. Отже його загальний борг становить 35 000 грн. за розписками, а також сума знятого вкладу, а всього 140 000 грн.

ОСОБА_2 підтвердив, що він допомагав ОСОБА_1 із отриманням вкладу, а саме, возив його до відділення банку. Тоді він дійсно позичив у ОСОБА_1 40 000 грн. (без розписки), але повернув їх. Інших сум не позичав. У травні 2015р. ОСОБА_2 отримав sms-повідомлення з банку про можливість отримати 104 000 грн. Оскільки у ОСОБА_1 зявилися гроші, він позичив у нього 100 000 грн. Потім віддав йому 17 000 грн. (без розписки), а згодом перерахував на банківську картку ОСОБА_1 43 000 грн. Коли ОСОБА_1 не визнав, що ОСОБА_2 повертав йому 17 000 грн., то став брати з ОСОБА_1 розписки.

Отже, остаточно ОСОБА_2 підтвердив, що він позичав у ОСОБА_1 02.02.2015р. 40 000 грн. і у травні 2015р. 104 000 грн. З цих коштів він повернув без розписок 40 000 грн. (по 4 000 грн., 10 000 грн. і 8 000 грн.), а зі 104 000 грн. повернув 43 000 грн., перерахувавши їх на картку, а також 10 000 грн. і 12 000 грн. під розписку. Таким чином, борг дійсно залишився, але в сумі приблизно 43 000 грн.

Означені показання ОСОБА_2 ОСОБА_1 не визнав і наполягав, що той повинен повернути йому 35 000 грн. (суму боргу) і 104 000 грн. (суму знятого вкладу).

У позові позивач зазначає, що відповідач частково відшкодував майнову шкоду, а частково він пробачив її відповідачеві. При цьому, позивач був змушений це зробити, оскільки йому були потрібні кошти на лікування.

Відповідач, зі свого боку, наполягає, що правовідносини, що витікають з договорів позики, між ними припинені належним виконанням договору останнім.

Стосовно виданої позивачем довіреності, суд зазначає, що правовідносини з представництва за довіреністю регулюються нормами Глави 17 «Представництво» ЦК України. Відповідно до ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється, зокрема, у разі: 1) закінчення строку довіреності; 2) скасування довіреності особою, яка її видала; 3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю;

За правилами статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною.

Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

Статтею 250 ЦК України встановлено, що представник має право відмовитися від вчинення дій, які були визначені довіреністю.

Представник зобов'язаний негайно повідомити особу, яку він представляє, про відмову від вчинення дій, які були визначені довіреністю.

Представник не може відмовитися від вчинення дій, які були визначені довіреністю, якщо ці дії були невідкладними або такими, що спрямовані на запобігання завданню збитків особі, яку він представляє, чи іншим особам.

Представник відповідає перед особою, яка видала довіреність, за завдані їй збитки у разі недодержання ним вимог, встановлених частинами другою та третьою цієї статті.

При цьому, як встановлено ст. 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно зі ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ч. 1 та абзацу першого і другого ч. 3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обовязки лише для особи, яка його вчинила.

Таким чином, як витікає зі змісту ч. 1 ст. 244 ЦК України, довіреність може свідчити про укладення між сторонами певного договору, на виконання якого видана довіреність. В свою чергу, довіреність є одностороннім правочином, спрямованим на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Варто відмітити, що у довіреності позивач зазначив, що зміст статей 244, 245, 247 - 249 ЦК України йому розяснено.

Довіреність позивачем не скасовувалася, а відповідач не повідомляв про відмову від вчинення дій, визначених довіреністю.

З огляду на зміст вимог і встановлені судом обставини, позивач вважав, що отримані відповідачем за довіреністю кошти з його банківського рахунку, повинні були повернуті ним позивачеві. Їх неповернення завдало йому моральних страждань.

Суд звертає увагу позивача на те, що довіреністю не обумовлено такого обовязку, а надано лише право на представництво. Сама по собі довіреність не має зобовязального характеру щодо виконання умов договору, оскільки є одностороннім правочином і лише підтверджує те, що позивач уповноважив відповідача (довірив) на вчинення певних дій від свого імені, спрямованих на користування і розпорядження вкладом.

Разом із тим, зі змісту позовних вимог і інших матеріалів справи, можливо лише припустити, що між сторонами був укладений в усній формі договір доручення.

Правовідносини з приводу укладення і виконання договору доручення регулюються нормами Глави 68 «Доручення» ЦК України.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

За приписами ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Згідно зі ст. 1004 ЦК України повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Статтею 1007 ЦК України обумовлені обов'язки довірителя Так, довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення. Довіритель зобов'язаний, якщо інше не встановлено договором: 1) забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення; 2) відшкодувати повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення. Довіритель зобов'язаний негайно прийняти від повіреного все одержане ним у зв'язку з виконанням доручення. Довіритель зобов'язаний виплатити повіреному плату, якщо вона йому належить.

Отже, договір доручення є двостороннім правочином, а довіреність - одностороннім правочином, що встановлює повноваження особи вчинити певні дії від імені іншої особи і засвідчує повноваження цієї особи перед третіми особами.

Тому, повноваження повіреного визначаються не тільки довіреністю, а й випливають з договору доручення, адже закон передбачає, що довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій за договором доручення (ч. 1 ст. 1007 ЦК України).

Відмінністю, яка випливає з двостороннього характеру договору доручення і одностороннього характеру довіреності, є те, що договір є двосторонньо зобов'язуючим. Частина 2 ст. 1008 ЦК України надає право сторонам договору доручення відмовитися від договору. В той час як дія довіреності, як одностороннього правочину, може бути скасована в односторонньому порядку довірителем або повіреним (ст.ст. 248 - 250 ЦК України).

Проте позивач не надав і не підтвердив у позові, що він укладав з відповідачем договір доручення, предметом якого було б отримання вкладу і повернення його позивачеві у встановлений договором строк.

При цьому, вважає, що йому спричинена шкода внаслідок неповернення коштів, але не вказує, чи вона спричинена невиконанням договору доручення, чи невиконанням договору позики, зокрема, через недотримання строків повернення коштів. Більш того, позивач не вважає, що грошове зобовязання витікає з договору позики, не зазначає конкретну суму невиконаних зобовязань, не вимагає їх стягнення. Посилається лише на те, що відповідач визнав факт наявності неповернутих коштів.

Що стосується самого факту зняття коштів ОСОБА_2 з банківського рахунку ОСОБА_1, то його дії є цілком правомірними.

З цього приводу, суд розяснює, що стаття 1212 ЦК України Глави 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстав» регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові від 24.09.2014р. у справі № 6-122цс14.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач грошові кошти набув за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, обсягу його повноважень, обумовлених довіреністю.

За правилами ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на згадані вимоги закону, що охоплюють собою інститути доручення, позики і набуття майна без достатніх правових підстав, з наданих сторонами доказів і установлених судом обставин, суду взагалі неможливо встановити, на виконання якого договору позивачем була видана довіреність на користуванні і розпорядженні банківськими рахунками чи то на виконання договору доручення, чи то на виконання договору позики. А тому й неможливо зясувати обсяг прав і обовязків, що витікають з положень того чи іншого договору, і, як наслідок, встановити обсяг відповідальності сторін. У звязку з цим, неможливо вирішити, які норми права, мають бути застосовані судом при вирішенні спору.

Суд зазначає, що згідно із ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За правилами ст. 13 цього Кодексу, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач не посилається на жодну з норм Глави 17 «Представництво», Глави 68 «Доручення», Глави 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстав», а лише на норми статті 1167 ЦК України, яка регулює правовідносини з відшкодування моральної шкоди.

Суд зазначає, що така форма відповідальності, які відшкодування моральної шкоди, може застосовуватися лише за наслідками наявної неправомірної поведінки винуватої особи. За відсутності факту неправомірної поведінки, притягання до відповідності неможливо, оскільки порушує конструкцію складу правопорушення.

Позивач просить стягнути лише моральну шкоду, не наполягаючи на стягнення матеріальної. При цьому, з огляду на те, що відповідач частково майнову шкоду відшкодував, а частину позивач йому простив, посилаючись на абз. 3 п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вважає, що йому заподіяна лише моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню, незалежно від відшкодування майнової.

Суд зазначає, що згідно із абз. 3 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Немайнова шкода це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За приписами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Правовідносини з приводу повернення грошових коштів регулюється нормами ЦК України, що регулюють договірні зобов'язання, і договором, що був укладений між сторонами.

Але позивач не визначився ані з цими нормами, ані з договором, а тому суд позбавлений дати оцінку діям відповідача і дійти висновку про його відповідальність, у т.ч. й у вигляді моральної шкоди внаслідок невиконання зобов'язання за договором.

У будь якому разі, з урахуванням розяснень у п. 5 згаданої постанови Пленуму, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач вказує, що підставою для відшкодування моральної шкоди є погіршення стану його здоровя, внаслідок відсутності коштів на лікування, що обумовлено їх неправомірним привласненням відповідачем.

Проте судом не встановлено, що дії відповідача мають протиправний характер по відношенню до позивача, адже позивач не зазначив в позові, у чому полягають неправомірні (протиправні) дії відповідача, не означив норми права, які ним порушені. Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_2 закрито постановою від 12.03.2018р. у звязку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Позивачем не надано доказів того, що його захворювання і подальша інвалідність повязані із відсутністю відповідних коштів на лікування, а дії відповідача є прямим наслідком його захворювань. Медичні довідки, результати діагностики, інші документи, долучені позивачем до матеріалів справи свідчать про те, що позивач постійно обслідується, лікується. Але ним не надано доказів і навіть не зазначено у позові, що йому було відмовлено у наданні медичної допомоги внаслідок неможливості сплатити за ліки і лікування.

Отже, позивач не довів суду, що його страждання від хвороби є наслідком протиправних дій відповідача. Окрім того, позивач не обґрунтував жодним чином розмір моральної шкоди, яку він оцінив у 200 000 грн.

З огляду на викладене, відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди, що є наслідком відмови у задоволенні позовних вимог.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того позивач звільнений від сплати судового збору, як інвалід 1-ї групи (а.с. № 2), але у задоволенні його вимог відмовлено, судові витрати по цій справі відносяться на рахунок держави.

На підставі вище вищевикладеного, керуючись ст. 23, 202, 244, 248, 249, 250, 1000, 1003, 1004, 1007, 1008, 1167 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Правовою позицією ВСУ, яка викладена у постанові від 24.09.2014р. у справі № 6-122цс14., ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України ( в редакції Закону України від 03.10.2018р.), суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди в сумі 200 000 грн. відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області.

Суддя : Ткаченко Н.В.