ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 404/1339/15-ц

провадження № 61-5130св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 3 грудня 2015 року, ухвалене у складі судді Бершадської О. В., та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 2 лютого 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Авраменко Т. М., Суровицької Л. В., Чорнобривець О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів») звернулось з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 17 травня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі - ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 794175275, відповідно до умов якого останньому надано грошовий кредит у сумі 9 160 грн, зі сплатою 0,01 процентів річних строком на 36 місяців.

Вказувало, що 28 березня 2014 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір відступлення права вимоги № 37/14-ФНКю за кредитними зобов'язаннями, у тому числі за кредитним договором, укладеним із відповідачем.

Відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконував, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у сумі 19 035,40 грн, з яких: заборгованість за основною сумою боргу 6 599,63 грн, заборгованість за процентами 0,62 грн, заборгованість з плати за управління кредитом у сумі 4 412,62 грн, пеня 8 022,53 грн.

За таких обставин просило стягнути з відповідача заборгованість у сумі 19 035,40 грн, з яких заборгованість за основною сумою боргу 6 599,63 грн, заборгованість за процентами 0,62 грн, заборгованість з плати за управління кредитом у сумі 4 412,62 грн, пеня 8 022,53 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 3 грудня 2015 року позов задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач порушив умови кредитного договору, належним чином не сплачував заборгованості ні первісному кредитору, ні його правонаступнику, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 2 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 3 грудня 2015 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що у встановленому законом порядку ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» передало ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги за кредитним договором, укладеним між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_4, який не проводив погашення кредитної заборгованості ні первісному кредитору, ні новому кредитору, тому рішення суду відповідає вимогам закону.

У березні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі зазначив, що судами попередніх інстанцій не враховано, що розмір нарахованої неустойки за кредитним договором значно перевищує розмір боргового зобов'язання, тому наявні підстави для її зменшення відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Вказував, що судами попередніх інстанцій не перевірено обґрунтованість і правильність нарахування позивачем штрафних санкцій за кредитним договором та не враховано, що позивачем здійснено помилковий розрахунок вказаних сум.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У листопаді представник ТОВ «ФК«Європейська агенція з повернення боргів» Довбня Є.С. подала заперечення на касаційну скаргу, у яких просила відхилити касаційну скаргу, посилаючись на законність та обґрунтованість судових рішень.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 17 травня 2012 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 794175275, згідно з умовами якого останній отримав кредит у сумі 9 160 грн з процентною ставкою 0,01 процентів річних строком на 36 місяців зі сплатою за надання кредиту 900 грн, платою за управління кредитом у розмірі 3,9 процентів від суми кредиту, що становить 357,24 грн, та пені у розмірі 1 проценту від суми прострочення за кожний день прострочення. Сторонами також підписано умови надання кредиту та графік платежів, яким встановлено щомісячний платіж у сумі 611,72 грн, кінцевий строк повернення кредиту 15 травня 2015 року.

Також судами встановлено, що свої зобов'язання за кредитним договором відповідач виконував неналежним чином, допускав прострочення платежів, а з 18 квітня 2013 року припинив виконання зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого станом на 28 березня 2014 року виникла заборгованість у сумі 19 035,40 грн, з яких: заборгованість за кредитом 6 599,63 грн, заборгованість за процентами 0,62 грн, плата за управління кредитом у сумі 4 412,42 грн, пеня 8 022,53 грн.

Крім того, суди встановили, що 28 березня 2014 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ТОВ «ФК«Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення права вимоги № 37/14 - ФНКю. Згідно з витягом з Реєстру боржників від 28 березня 2014 року первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги від ОСОБА_4 коштів (включаючи проценти, комісію, штрафні санкції та інші платежі), а всього 19 035,40 грн, право одержання яких належить первісному кредитору на підставі кредитного договору № 794175275 від 28 березня 2014 року.

За умовами пункту 11 укладеного між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_4 договору останній надав згоду на заміну кредитодавця на нового кредитодавця, і в разі прийняття кредитодавцем рішення про передачу прав і обов'язків новому кредитодацю додаткова згода від позичальника не вимагається.

Судами встановлено, що 4 квітня 2014 року за вихідним № 000832560 позивач цінним листом направив відповідачу повідомлення про відступлення права грошової вимоги, заміну кредитора, розмір заборгованості за кредитним договором та реквізити, за якими необхідно перераховувати заборгованість.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» передало ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги за кредитним договором, укладеним між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_4, у встановленому законом порядку.

Суди дійшли правильного висновку, що оскільки зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_4 належним чином не виконував, з нього підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за основною сумою боргу, за процентами та пеня.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій повинні були зменшити розмір неустойки, яка значно перевищує суму кредиту, відхиляються касаційним судом.

Частиною першою статті 551 ЦК України передбачено, що у разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити.

Верховний Суд України в постанові від 3 вересня 2014 року у справі

№ 6-100цс14 дійшов правового висновку про те, що істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Зменшення розміру неустойки є правом, а не обов'язком суду, який обставин, які мають бути визначені істотними, не встановив

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України ) в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення судами попередніх інстанцій, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною першою статті 60 ЦПК України в цій же редакції, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Протягом розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_4 не посилався на те, що розмір неустойки перевищує розмір збитківне вказував на обставини, які мають істотне значення, для зменшення неустойки.

За таких обставин твердження заявника про порушення судами норм матеріального права та незменшення пені, право на яке передбачено частиною першою статті 551 ЦК України, є необґрунтованим.

Посилання заявника на неправильний розрахунок пені не спростовує висновків судів попередніх інстанцій, оскільки розрахунок заборгованості перевірено судами на відповідність умовам договору та вимогам закону і порушень не встановлено. Іншого розрахунку заборгованості ОСОБА_4 до судів попередніх інстанцій не надав, тому доводи касаційної скарги в цій частині фактично зводяться до незгоди з висновками судів на підставі встановлених обставин справи і містять посилання на факти, що не можуть бути предметом дослідження й оцінки судом касаційної інстанції. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом, процентами за користування ним і пені ухвалені з додержанням норм процесуального права і правильним застосуванням норм матеріального права, висновки яких доводами касаційної скарги не спростовано.

Разом з тим касаційний суд не погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову в частині стягнення з відповідача плати за управління кредитом.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з абзацем 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

№ 15-рп/2011 вбачається, що положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Суди попередніх інстанції не звернули увагу на те, що умовами договору передбачено плату за управління кредитом у розмірі 3,9 процентів від суми кредиту, тобто за дії, які кредитодавець здійснює на власну користь, що є незаконним. Крім того, у договорі не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу як позичальнику.

Ухвалюючи рішення у справі, суди попередніх інстанцій зазначені вимоги закону не врахували та дійшли помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з плати за управління кредитом.

Так як вимога позивача про стягнення з боржника заборгованості з плати за управління кредитом ґрунтується на нікчемній умові укладеного з кредитодавцем попереднього договору, у цій частині позов задоволенню не підлягає.

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню у частині стягнення заборгованості з плати за управління кредитом з ухваленням нового рішення у цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог.

Пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Таким чином, враховуючи часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення заборгованості з комісії за користування кредитом у сумі 4 412,62 грн, що становить 23,18 проценти від суми заборгованості за кредитним договором, та відмову у цій частині у задоволенні позову ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», з останнього на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню

судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 67,75 грн, що становить 23,18 проценти від сплаченого заявником судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 3 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 2 лютого 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості з плати за управління кредитом у сумі 4 412,62 грн скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» у задоволенні позову до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості з плати за управління кредитом.

У іншій частині рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 3 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 2 лютого 2016 року залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання касаційної скарги пропорційно задоволеної її частини у розмірі 67,75 грн.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик