Справа № 761/5203/18
Провадження № 2/761/4316/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарі Горюк В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерного комерційний промислово-інвестиційного банк», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» про захист прав споживача, визнання дій нечесною підприємницькою практикою та визнання окремих пунктів кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з даний позовом, зважаючи на наступне. 21.12.20107 р. між нею та відповідачем було укладено договір про іпотечний борг № 213. Згідно до положень п.п. 1.1., 1.2 зазначеного договору, банк надав позивачеві кредит в іноземній валюті на умовах забезпеченості, повернення, платності , строковості та цільового характеру використання. Згідно з п. 2.1. договору банк надав позивачу грошові кошти у розмірі 600 000,00 грн. шляхом видачі готівкою. Кінцевим терміном повернення коштів та відсотків за ним є 20.12.2027 р. За користування кредитом сторони встановили проценти на рівні - 15,5% річних (п. 2.2 договору), за обслуговування кредиту позичальник також сплачує банку комісійну винагороду у розмірі 0,3% річних від залишку заборгованості. Грошові кошти надавались на споживчі цілі - ремонт та обслуговування квартири, а отже кредитні відносини мають регулюватися положеннями Закону України «Про захист прав споживачів». 24.05.2012 р. сторонами укладено договір про внесення змін № 20-1805/2-1 до кредитного договору від 21.12.2007 р., відповідно до якої було змінено умови кредитування, а саме: Додаток № 1 (графік погашення кредиту) викладено в новій редакції і є невід`ємною частиною договору, Додаток № 2 (розрахунок обслуговування) , і також є невід`ємною частиною договору. Позивач вважає, що даний договір по внесення змін було укладено в порушення п.п. 3,5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». До договорів із споживачем застосовуються положення цього Закону щодо несправедливі умови, згідно з якими передбачаються зміни у будь - яких витратах за договором, крім відсоткової ставки, а відтак п.п 3.4. та 3.5. підлягають визнанню недійсними. Оскільки банк вважається всебічно обізнаним з питань надання послуг та у своїй діяльності регулюється чинним законодавством, очевидним є факт неналежного роз`яснення та ненадання важливої інформації про можливість відмовитись від запропонованих додаткових витрат. Факт навмисного ненадання позичальнику важливої інформації, є такою, що вводить в оману. Також, відповідно до положень Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168 - банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Споживачі мають бути захищені від зловживань банків. Конституційний Суд України в своєму рішенні від 10.11.2011 р. № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів зазначив, що держава має підтримувати на засадах пропорційності заумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг. Також Конституційний Суд України прийшов до висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Про порушення своїх прав позивач дізнався коли отримав фахову консультацію з приводу умов договору у липні 2016 р. , а тому з огляду на викладене просить суд: визнати дії банку щодо укладення договору про внесення змін № 20-1805/2-1 від 27.12.2007 р., який було укладено між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_1 , нечесною підприємницькою практикою; ухвалити рішення яким пункти 3.4. та 3.5. Кредитного договору № 213 від 27.12.2007 р., який було укладено маж Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_1 , визнати недійсним з моменту укладання угоди, тобто з 27.12.2007 р.

16.02.2018 р. винесено ухвалу про відкриття провадження у даній цивільній справі, вирішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Від представника відповідача ПАТ «Проінвестбанк» в адресу суду надійшла заява про застосування до вимог ОСОБА_1 наслідків попуску строку позовної давності. Представником банку зазначено, що підписавши договір позивач засвідчила, що їй відомі і зрозумілі всі його умови. Проте, договір по внесення змін до договору не містить жодного додаткового зобов`язання та витрат. Договір про іпотечний борг № 213 підписано 21.12.2007 р.. договір про внесення змін - у 2012 р., отже звернення позивача до суду відбулось з порушенням строків визначених ст. 256 ЦК України і є підставою для відмови у задоволенні вимог.

У зазначеній заяві представником відповідача вказано про укладання між ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Альфа-Банк» договору по відступлення права вимоги 17.12.2012 р., відповідно до умов якого первісний кредитор передав (відступив), а новий кредитор прийняв право вимоги, зокрема, за зобов`язаннями ОСОБА_1 . Договір про іпотечний борг № 213 від 21.12.2007 р., копія договору про відступлення права вимоги долучено до матеріалів справи.

Зважаючи на такі обставини, положення чинного процесуального законодавства України, зокрема, вимог ст.ст. 51, 53, суд з урахуванням думки представника позивача, залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ПАТ «Альфа-Банк».

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив задовольнити з підстав зазначених у позові. Також представником позивача зазначено про наступне. Застосування строків позовної давності не може мати місце, беручи до уваги ту обставину, що сторони договору встановлено такий строк на рівні 10 років.

Представник ПАТ «Промінвестбанк» в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив.

Також не з`явися в судове засідання і представник ПАТ «Альфа-Банк», про розгляд справи повідомлявся належним чином.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами докази та надавши їм відповідну оцінку суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. виходячи з наступного.

Встановлено і не заперечується сторонами, що 21.12.2007 р. між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є відповідач, та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний борг № 213.

За умовами договору, і дана обставина також не оспорюється сторонами, банк надає позичальнику кредит в сумі 600 000,00 грн., шляхом видачі готівкою (п. 2.1. договору).

За користування кредитом сторони встановили процентну ставку у розмірі 15,5% річних; за обслуговування кредитної заборгованості позичальник сплачує банку комісійну винагороду, виходячи із встановленої банком відсоткової ставки у розмірі 0,3% річних від залишку кредитної заборгованості (п. 2.2. договору).

Як визначено п. п. 2.3.,2.5. кінцевий термін повернення кредиту, який надається на ремонт та облаштування квартири, - не пізніше 20 грудня 2017 р.

Також, як свідчить п. 6.10. договору, сторони домовились, що будь - які протиріччя, що можуть виникнути при виконанні умов цього договору, вирішуються шляхом переговорів між ними, а у випадку недосягнення згоди - у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України. При цьому строк позовної давності встановлюється тривалістю 10 років.

В подальшому, а саме 24.05.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін № 20-105/2-1 до договору про іпотечний борг № 213 від 21.12.2007 р. про наступне: додаток № 1 до договору про іпотечний борг викласти в новій редакції, до є Додатком № 1 до цього договору про внесення змін та його невід`ємною частиною; Додаток № 2 до договору про іпотечний викласти в новій редакції, що є Додатком № 2 до цього договору про внесення змін та його невід`ємною частиною.

Інші умови договору про іпотечний борг сторони залишили без змін.

Як свідчить текст договору про іпотечний борг № 213 від 21.12.2007 р., Додатком № 1 є графік погашення кредиту, Додатком № 2 є детальний розпис сукупної вартості кредиту, розмір абсолютного подорожчання кредиту та обґрунтування вартості сукупних послуг.

Представник позивача зазначає, що внесення таких змін до договору не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та є нечесною підприємницькою діяльністю, а тому серед іншого мають бути визнані недійсними п.п. 3.4. та 3.5. Кредитного договору.

Пунктом 3.4. договору передбачено, зокрема, сплата комісійної винагороди, виходячи із встановленої банком відсоткової ставки у розмірі 0,3% річних від залишку заборгованості.

В свою чергу п. 3.5. договору передбачено сплату за обслуговування кредиту , а саме одноразової комісійної винагороди в 3 000,00 грн., яка підлягає сплаті у день підписання договору (п. 5.2.13. договору).

За положеннями ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приймаючи рішення по суті спору, суд виходить з наступного.

Вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» розповсюджуються на всі правовідносини, що діють між сторонами, як при підписанні кредитного договору так і впродовж всього строку його дії.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Також за положеннями зазначеної норми матеріального права, підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Слід зазначити, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, відповідно до п. 5 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, відповідно до п. 3.2. Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168, які діяли на момент укладання угоди та договору про внесення змін, кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Крім того, за п. 3.6. зазначених Правил, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин.

Так, як свідчать матеріали справи, договір про іпотечний борг № 213 від 21.12.2007 р. містить в собі умови щодо платежів які має сплатити споживач на користь банку, договором про внесення змін від 24.05.2012 р. внесено зміни безпосередньо щодо таких платежів та додаткових витрат.

При цьому під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що зокрема, сплата комісії, додаткових витрат, була виключена з витрат, що їх має нести споживач.

Слід підкреслити, що Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 у справі про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту,його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що твердження представника позивача щодо дій банку, як нечесної підприємницької практики, доведено у судовому засіданні.

Разом з тим необхідне надати оцінку доводам представника відповідача щодо дотримання ОСОБА_1 строку позовної давності.

Згідно до приписів ст. 256 ЦК України Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з тим, ч.1 ЦПК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Так, як вже зазначалось, у п. 6.10 договору про іпотечний бор № 23 від 21.12.2007 р. сторони визначили строк позовної давності для вирішення суперечок тривалістю у 10 років.

Позов надіслано позивачем службою поштового зв`язку до Шевченківського районного суду м. Києва суду 05.02.2018 р. та зареєстрований 14.02.2018 р. вх.. № 13164.

З огляду на вищенаведене підстави вважати порушеним строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх справ щодо вимоги про визнання дій банку нечесною підприємницькою практикою відсутні.

Приписами ст. 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Разом з тим, суд вважає за можливе погодитись з твердженнями представника відповідача в частині необхідності застосувати до вимог ОСОБА_1 положень ч. 4 ст. 267 ЦК України, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.261 цього Кодексу, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Таку правову позицію висловив Верховний суд України за результатами розгляду справи № 6-75цс15 та виклав у постанові від 03.02.3016 р.

За положеннями ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин вимоги позивача в частині визнання п. 3.4., 3.5. договору про іпотечний кредит від 21.12.2007 р. недійсними з моменту укладання угоди задоволенню не підлягають.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 10, 11, 57-61, 79, 133, 141, 209, 210, 212-215, 223, 228, 258, 259, 265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, ст. 230, 256,257,261,267 ЦК України, ст. 19.21 Закону України «Про захист прав споживачів», суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» про захист прав споживача, визнання дій нечесною підприємницькою практикою та визнання окремих пунктів кредитного договору недійсним задовольнити частково.

Визнати дії Публічного акціонерного товариства «Акціонерного комерційний промислово-інвестиційного банк» щодо укладання договору про внесення змін № 20-1805/2-1 від 24 травня 2012 року до кредитного договору № 213 від 27.12.2007 р., який було укладений між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) та ОСОБА_1 нечесною підприємницькою практикою.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя