Справа № 369/972/18
Провадження № 2/369/1405/18
17.07.2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
Головуючої судді: Дубас Т.В.,
при секретарі Яцевич В.А.
за участю позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
У січні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що 15 червня 2017 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в позику суму коштів у розмірі 2 800,00 (дві тисячі вісімсот) доларів США.
Зазначену суму ОСОБА_2 зобовязався повернути йому протягом 30 календарних днів від дати 15.06.2017 року.
Вищезазначене підтверджується відповідною розпискою, написаною відповідачем власноручно.
На даний час, відповідач позичених коштів не повернув ні повністю, ні частково.
Таким чином, відповідач ОСОБА_2, маючи прострочене зобовязання по поверненню позивачу коштів, не виконує його.
Тому позивач просив стягнути з ОСОБА_2на його користь борг у розмірі 84 259,88 грн та судові витрати у розмірі 842,59 грн.
Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. від 01.02.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. від 28.03.2018 року відкрито провадження у даній справі.
Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами відповідач ОСОБА_2 направив до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що із позовними вимогами не погоджується та вважає позов таким, що не підлягає до задоволення. Свої вимоги обґрунтував тим, що коштів, зазначених в наданій суду розписці він так і не отримував. Спочатку було написано розписку про повернення коштів, що підтверджується наданою позивачем розпискою, після чого ОСОБА_1 зобовязувався надати йому кошти в сумі 2 800, 00 дол. США, і в подальшому він мав намір написати розписку про отримання цих коштів та повернути їх. Але зважаючи на те, що позивачем так і не було надано йому кошти з невідомих причин, відповідно розписку про отримання коштів він не написав, матеріали справи не містять доказів отримання ним коштів. Таким чином, оскільки з розписки від 15.06.2017 року не вбачається отримання коштів в сумі 2 800,00 дол. США, просив суд відмовити у задоволенні позову.
У відповіді на відзив позивач зазначив, що надані ОСОБА_2 у відзиві пояснення є такими, що не відповідають дійсності. Відповідач взяв у нього в борг 2 800, 00 дол. США і зобовязався повернути їх до дати, зазначеної у розписці, однак до цього часу так і не повернув. Зазначив, що письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.
У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов у повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду невідомі.
За письмовою згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа і на підставі установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Як вбачається зі змісту розписки, ОСОБА_2 зобов'язався протягом 30 календарних днів від дати 15.06.2017 року повернути борг у розмірі 2 800,00 дол. США.
Отже, розписка містить лише умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов'язанням їх повернення. Однак, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, не містить дати отримання грошових коштів та реквізити сторін (ПІБ, ІДН, місце реєстрації чи проживання кредитора і боржника, паспортні дані сторін, контактні телефони, електронну пошту тощо).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30).
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України, стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року).
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Стаття 81 ЦП України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.
Відповідно до ст.ст. 15, 16, 526, 625, 1046 ЦК України, та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення суду виготовлено 25 липня 2018 року.
Суддя: Дубас Т.В.