Провадження № 22-ц/772/1737/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Зайцев А. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2018 рокуСправа № 127/27042/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючого : Зайцева А.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Рибчинського В.П., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Вінницької обласної державної адміністрації, Вінницького спеціалізованого колективного підприємства № 26, Департаменту соціальної молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації, Фонду соціального страхування України, Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, Фонду соціального страхування України м. Вінниці, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Прокуратура Вінницької області про забезпечення санаторним лікуванням, відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2018 року, ухвалене у складі судді Гуменюка К.П., дата складання повного тексту рішення 20 червня 2018 року, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до Вінницької обласної державної адміністрації, Вінницького спеціалізованого колективного підприємства № 26, Департаменту соціальної молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації, ФСС України, ФСС України у Вінницькій області, ФСС України у м. Вінниця, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Прокуратури Вінницької області про забезпечення санаторним лікуванням, відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що він являється інвалідом праці І групи довічно. В період з 2014 по 2016 роки позивачеві відповідачі і держава відмовили у наданні путівки до санаторію «Борисфен» з терміном лікування на 45 діб. Дії відповідачів позивачем оскаржувались в судовому порядку, внаслідок яких прийняті відповідні судові рішення, зокрема справи № 127/14840/15, 127/25523/15 та 127/23483/16. У 2017 році відповідачі відмовились забезпечити позивача санаторними путівками до санаторію «Борисфен» на 45 діб із супроводжуючою особою, адже такі путівки були закуплені та зникли.

Крім того, 22 червня 2001 року комісія виконавчої дирекції управління ФСС України незаконно визнала позивача недієздатним та на цій підставі прийняла облікову документацію інваліда ОСОБА_3 з Вінницького СКП-26 до Фонду ССНВ України. 17 жовтня 2003 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Вінниці з позовом про повернення документації інваліда до Вінницького СКП-26, справа перебувала у провадженні 2 роки без номера і зникла, провадження відсутнє.

Також вказав, що відповідачі не виконують рішення Ленінського районного суду м. Вінниці по справі № 2-220/2003 про вручення позивачеві нового серійного автомобіля.

У 2017 році позивач подав близько 20 заяв про забезпечення його санаторним лікуванням на 45 діб. Відмова у забезпеченні лікування спричинила моральну шкоду, яку позивач оцінює в 38400 грн. Шкода полягає у порушенні нормального способу життя, відчутті себе у пригніченому стані, адже відповідачі позбавили можливості поліпшити здоров'я у 2017 році.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_3 просив суд :

1)вирішити питання щодо забезпечення його новим серійним автомобілем за рішенням суду від 2003 року по справі № 2-220/03;

2)вирішити питання щодо забезпечення його санаторною путівкою до санаторію «Борисфен» за 2014-2017 роки;

3)стягнути з відповідачів гроші на оплату двох санаторних путівок до санаторію «Борисфен» за 2017 рік,

4)стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 38400 грн.,

5)зобов'язати відповідачів припинити протиправні дії;

6)відновити втрачене судове провадження.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що місцем зберігання справи про страхові виплати потерпілого ОСОБА_3 є Вінницьке відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, правовідносини щодо забезпечення лікуванням позивача існують саме між позивачем да ФССУ у Вінницькій області. Інші відповідачі по справі не наділені повноваженнями щодо забезпечення потерпілого санаторно-курортним лікуванням, а тому пред'явлення позовної вимоги до останніх не ґрунтується на нормах діючого законодавства.

Позивачем не надано доказів, що він подавав до органів Фонду відповідну заяву з необхідним переліком документів для взяття на облік та забезпечення санаторно-курортним лікуванням, хоча листом від 30 листопада 2017 року відповідач роз'яснив порядок отримання такого лікування. Тому, оскільки позивачем не дотримано вимог Порядку відшкодування витрат за надані послуги санаторно-курортним закладам за вибором потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, підстави для задоволення вимоги про забезпечення позивача санаторною путівкою до санаторію «Борисфен» за 2017 рік відсутні.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення на користь позивача грошових коштів на оплату двох санаторних путівок до санаторію «Борисфен» за 2017 рік, суд виходив з того, що доказів того, що позивачем путівка на санаторно-курортне лікування за 2017 рік була придбана самостійно суду не надано. А тому підстав для стягнення коштів немає.

Також суд дійшов висновку, що вимога про забезпечення позивача путівками санаторно-курортного лікування за 2014-2016 роки задоволенню не підлягають, оскільки зазначені питання вирішувались в судовому порядку, вказаним правовідносинам надано правова оцінка, зокрема і в рішеннях судів по цивільних справах № 127/14840/15, 127/25523/15 та 127/23483/16.

Крім того, питання щодо забезпечення позивача новим серійним автомобілем було вирішене рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці у справі № 2-220/2003, при цьому, у разі невиконання зазначеного рішення, позивач не позбавлений права звернутись до суду в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, що передбачено розділом VII ЦПК України.

Також суд зазначив, що позивачем не надано відповідних доказів на підтвердження зазначених фактів та причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідачів та відповідними наслідками, а тому позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Крім цього, суд зазначив, що питання щодо втраченого судового провадження, а саме за позовною заявою ОСОБА_3 від 17 жовтня 2003 року не підлягає розгляду в порядку позовного провадження. Розділом Х ЦПК України «Відновлення втраченого судового провадження» встановлені правові підстави та порядок відновлення втраченого провадження.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду ґрунтуються на припущеннях. Зазначає, що суд першої інстанції не вирішив позовні вимоги щодо забезпечення позивача новим серійним автомобілем згідно рішення Ленінського районного суду м. Вінниці по справі № 2-220-2003 в порядку судового контролю за виконанням судового рішення суду, не вирішив ухвалити повернути облікову документацію (особову справу) позивача із Фонду соціального страхування України у Вінницькій області до Вінницького СКП № 26.

Посилається також на те, що суд першої інстанції допустив порушення принципу диспозитивності, відмовивши в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, виклику свідків.

Стверджує, що позивач подавав заяву із необхідними документами відповідачам для надання санаторно-курортної путівки 27.11.2017 року, 29.11.2017 року, 30.11.2017 року, суд у рішенні не зазначив, які саме документи не були подані позивачем для отримання санаторно-курортної путівки.

Зазначає, що суд не дослідив державного садизму, дискримінації, геноциду над позивачем відповідачами у 2017 році, нанесення моральної шкоди у 2017 році діями відповідачів.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління ВД ФССУ у Вінницькій області, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відзив обґрунтовано тим, що в судовому засіданні представник ОСОБА_3 зазначав, що його брат ОСОБА_3 відмовляється надавати органам ФСС України заяву за формою, встановленою дирекцією ФСС України, яка передбачена п. 9 Постанови правління Фонду № 33 від 24.05.2017 року «Про затвердження Порядку відшкодування витрат за надані послуги санаторно-курортним закладам за вибором потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання», оскільки, на його думку, путівку йому повинно надати Вінницьке СКП №26.

У відзиві на апеляційну скаргу Вінницьке СКП № 26 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник позивача ОСОБА_3, його брат ОСОБА_4, належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, хоча дана малозначна справа, враховуючи вимоги заявника про особисту участь у засіданні, була призначена ухвалами суду від 18.09.2018 року та від 01.10.2018 року, відповідно до ч.3 ст. 369 ЦПК України, з повідомленням учасників справи.

Представники фонду соціального страхування в судовому засіданні надали пояснення аналогічні з викладеними письмово, вказуючи, що у встановленому порядку із зверненням до належного органу, з наданням відповідних передбачених законом документів, ні позивач, ні його брат не звертались, від контактів з представниками фонду уникають.

Представник Прокуратури Вінницької області в судовому засіданні вказала, що рішення у справі ніяким чином не впливає на їх права та обов'язки. До їх компетенції заявлені у позові питання не віднесені.

Представники інших учасників справи в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про розгляд справи.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту восьмого пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Апеляційний суд, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників відповідачів, представника третьої особи, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, прийшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

У справі встановлено і не оспорюється сторонами, що ОСОБА_3 є особою з інвалідністю, І групи, трудове каліцтво, довічно, що підтверджується копією довідки від 25 квітня 1988 року № 008405, сер. ВТЄ-27 (т.1 а. с. 6).

Відповідно до довідки сер. 2-18 МАД №009125, ОСОБА_3 має втрату професійної працездатності 100 %.

03 жовтня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Вінницького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з приводу забезпечення путівкою до санаторію «Борисфен», що підтверджується списком вхідних документів зазначеної установи.

Листом від 30 листопада 2017 року № 440-06-02-04 за підписом начальника відділення ОСОБА_3 повідомлено про порядок забезпечення санаторно-курортним лікуванням та запропоновано прибути до Вінницького відділення для оформлення заяви, підписання договорів та подання необхідних документів. Одночасно запропоновано ОСОБА_3 визначити зручний для нього час для того, щоб працівник Фонду привіз зазначені документи для підписання (т.1 а. с. 44, зворот).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що місцем зберігання справи про страхові виплати потерпілого ОСОБА_3 є Вінницьке відділення Управління ВД ФСС України у Вінницькій області, правовідносини щодо забезпечення санаторно-курортними путівками позивача існують саме між позивачем та Вінницьким відділенням Управління ВД ФСС України у Вінницькій області, а тому інші відповідачі по справі : Вінницька обласна державна адміністрація, Вінницьке спеціалізоване колективне підприємство № 26, Департамент соціальної молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації, ФСС України, ФСС України у м. Вінниця, не наділені повноваженнями щодо забезпечення потерпілого санаторно-курортним лікуванням, а відтак пред'явлення позовних вимог до останніх не ґрунтується на нормах діючого законодавства.

Відповідно до пункту 9 Порядку відшкодування витрат за надані послуги санаторно-курортним закладам за вибором потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, затвердженого Постановою правління Фонду соціального страхування України № 33 від 24 травня 2017 року (далі - Порядок № 33) для взяття на облік для забезпечення санаторно-курортним лікуванням (за санаторно-курортною путівкою) потерпілі подають до робочих органів Фонду: заяву за формою, встановленою виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України; висновок МСЕК про потребу потерпілого в санаторно-курортному лікуванні та про потребу у супроводі (якщо таку потребу визначено); довідку для одержання путівки на санаторно-курортне лікування за формою N 070/о; індивідуальну програму реабілітації інваліда (за наявності); копію паспорта потерпілого та особи, яка супроводжує потерпілого, якому за висновком МСЕК визначено потребу в супроводі.

Під час подання копій документів, передбачених цим пунктом, пред'являються оригінали зазначених документів.

Для забезпечення фінансування та у відповідності до пунктів 12, 13 Порядку № 33 потерпілому необхідно підписати три примірники договору на забезпечення позивача санаторно-курортним лікуванням. Сторонами в договорі є орган Фонду, санаторно-курортний заклад та потерпіла особа.

З огляду на зазначене, оскільки позивачем не надано відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України доказів надання ним усіх необхідних документів, передбачених Порядком № 33 Вінницькому відділенню Управління ВД ФСС України у Вінницькій області, тому підстави для задоволення вимоги про забезпечення позивача санаторно-курортною путівкою до санаторію «Борисфен» за 2017 рік відсутні.

В свою чергу, у поданих відзивах Вінницького відділення Управління ВД ФСС України у Вінницькій області зазначено, що листом № 440/06-02 від 30.11.2017 року ОСОБА_3 пропонувалось прибути до Вінницького відділення Управління ВД ФСС України у Вінницькій області для оформлення заяви на здійснення санаторно-курортного лікування, підписання вищевказаних договорів та отримання від інваліда інших необхідних документів згідно з Порядком. Крім цього, запропоновано зазначити зручний для ОСОБА_3 час, щоб працівник Фонду міг привести заяву та договори для підписання і отримати інші документи, необхідні для забезпечення санаторним лікуванням (т.1 а.с. 37-39, 44, 51-52).

Проте, на даний лист позивач не відреагував, на намагання фонду допомогти позивачу у процедурі оформлення документів для надання йому санаторно-курортної путівки заперечує.

За змістом частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, вірним є висновок суду про недоведеність позивачем позовної вимоги про забезпечення його санаторно-курортною путівкою за 2017 рік, оскільки Вінницьке відділення Управління ВД ФСС України у Вінницькій області вживало заходів для забезпечення позивача путівкою для санаторно-курортного лікування у 2017 році, однак через ненадання позивачем усіх необхідних документів така путівка позивачу надана не була.

Вінницьке відділення Управління ВД ФСС України у Вінницькій області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Колегія суддів вважає законним і висновок суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги про стягнення на користь позивача грошових коштів на оплату двох санаторних путівок до санаторію «Борисфен» за 2017 рік, оскільки доказів того, що позивачем путівка на санаторно-курортне лікування за 2017 рік була придбана самостійно суду не надано.

Також суд дійшов правильного висновку, що вимога про забезпечення позивача путівками санаторно-курортного лікування за 2014-2016 роки задоволенню не підлягають. Питанню надання путівок за 2014-2016 роки була надана правова оцінка судами у інших справах у відмінному складі осіб зі схожими вимогами, проте ці вимоги витікали з тих самих правовідносин. Позивачем не доведено вимоги позову в цій частині, протиправності дій відповідачів та вчинення самим позивачем чи його представником всіх необхідних дій, які передують отримання путівок.

Колегія суддів також вважає обґрунтованим висновок суду про те, що позивачем не доведено позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, оскільки ним не надано доказів на підтвердження порушення його прав відповідачами та причинно-наслідкового зв'язку між їх діями та порушенням нормального способу життя позивача та відчуттям його у пригніченому стані.

В свою чергу, відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Позивачем не доведено неправомірних дій Вінницького відділення Управління ВД ФСС України у Вінницькій області щодо забезпечення його санаторно-курортною путівкою у 2017 році, а відтак відсутні й підстави для відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд погоджується також з рішенням суду першої інстанції в тій частині, що питання щодо забезпечення позивача новим серійним автомобілем було вирішене рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці у справі № 2-220/2003, при цьому, у разі невиконання зазначеного рішення, позивач не позбавлений права звернутись до суду в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, що передбачено розділом VII ЦПК України.

Колегія суддів вважає помилковими аргументи апеляційної скарги, що позовну заяву в частині забезпечення позивача новим серійним автомобілем відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Вінниці справа № 2-220/2003 подано ним в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, що передбачено розділом VII ЦПК України. У даній справі позивач звернувся саме з позовом на виконання іншого рішення суду ухваленого в іншій справі, а не подав скаргу, як передбачено розділом VII ЦПК України.

Крім цього, вирішення питання щодо втраченого судового провадження, а саме за позовною заявою ОСОБА_3 від 17 жовтня 2003 року також не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, а підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом Х ЦПК України, яким встановлені правові підстави та порядок відновлення втраченого провадження.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи щодо порушення принципу диспозитивності під час розгляду справи в суді першої інстанції колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції при вирішенні клопотань позивача про витребування доказів та виклик свідків дотримано норми процесуального права. Крім цього, в апеляційній скарзі позивачем не зазначено, чому саме зазначені обставини, на його думку, є таким порушенням, що призвело до неправильного вирішення справи, оскільки за положеннями частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Посилання в апеляційній скарзі на допущення відповідачами щодо позивача державного садизму, геноциду, дискримінації як інваліда праці, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки позивач не бажає отримувати соціальні послуги від встановленого законодавством органу - Вінницького відділення Управління ВД ФСС України у Вінницькій області, у встановленому порядку, а вимагає надання соціального забезпечення іншими органами, надання соціального забезпечення якими не передбачено законодавством, а тому ці вимоги є необґрунтованими та непідтверджені належними доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції невірно оцінено надані позивачем докази колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано обставини, ні які посилалися сторони та дана належна оцінка наданим ними доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Колегія суддів вважає, що оскаржене рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що наведені в апеляційні скарзі доводи суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись підпунктом восьмим пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень, частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя А. Ю. Зайцев

Судді: В. П. Рибчинський

Т. М. Шемета

Повний текст постанови складено 11.10.2018 року.