06.09.2018 Єдиний унікальний номер 205/3340/18
Єдиний унікальний номер судової справи: 205/2093/2018
Номер провадження: 2/205/3340/2018
06 вересня 2018 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Мовчан Д.В.
при секретарі Волкобоєвої А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовомОСОБА_1 заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3, про витребування майна,-
ОСОБА_4 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
ОСОБА_1 заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3, про витребування майна.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в ході здійснення представницьких повноважень позивачем встановлено факт безпідставного вибуття з комунальної власності територіальної громади АДРЕСА_1, що розташована за адресою: пров. Штурманський, 7, у м. Дніпрі, що створює загрозу порушення матеріальної та фінансової основи місцевого самоврядування. Позивач наголошує на тому, що при реалізації спірного майна не було дотримано процедури його відчуження, останнє вибуло від власника територіальної громади міста поза волею останнього, а тому підлягає поверненню у власність територіальної громади м. Дніпра. Разом з цим, Дніпровською міською радою, яка є органом уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, не вжито заходів, направлених на повернення до комунальної власності міста нерухомого майна, що вибуло із власності територіальної громади поза її волею. Таким чином, вищевказане свідчить про бездіяльність Дніпровської міської ради у спірних правовідносинах, у звязку з чим прокурор звертається із зазначеним позовом до суду в порядку, передбаченому чинним законодавством.
Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк, відзив на позовну заяву не подав.
Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Позивач надав свою згоду на розгляд справи в заочному порядку, що підтверджується відповідною заявою (а.с. 66).
Від відповідача будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Такий учасник справи у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надсилання судової повістки за зареєстрованим місцем свого проживання, однак вказана судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «За закінченням терміну зберігання». З наведеного вбачається, що не зважаючи на неодноразове повідомлення поштового відділення, про надходження судової повістки, зазначене поштове відправлення відповідачем отримано не було (а.с. 65). У звязку із чим суд приходить до висновку, що позивач у розумінні положень ч. 4 ст. 76 та ч. 1 ст. 77 ЦПК України належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Будь-яких інших процесуальних дій у справі (витребування доказів, забезпечення доказів тощо) судом не вживалось.
У відповідності до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи.
З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення про задоволення позову з огляду на наступне.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що житловий будинок № 7 по провулку Штурманський у місті Дніпрі, до складу якого увійшла квартира № 101, на підставі рішення Ленінського виконкому № 486 від 08.09.1989 року було зареєстровано за ОСОБА_5, про що видане реєстраційне посвідчення від 21.12.1989 року (а.с.15).
Відповідно до технічного паспорта квартира № 101 у житловому будинку № 7 по пров. Штурманському у м. Дніпро, складається із 3 х кімнат загальною площею 61,1 кв.м, житловою площею 42,4 кв., в тому числі : 1-а кімната - житловою площею 11,5 кв.м.; 2-а кімната житловою площею 17,5 кв.м., 3-а кімната житловою площею 13,4 кв.м., кухня - площею 7,2 кв.м.; вбиральня - площею 1,2 кв.м.; ванна - площею 1,9 кв.м.; коридор площею 5 ,0 кв.м., комори площею 0,4 кв.м. (а.с.39-40).
Разом із цим, матеріалами справи підтверджено, що станом на 14.05.2018 року інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири № 101 у житловому будинку № 7 по пров. Штурманському у м. Дніпрі є відсутньою, а відповідне свідоцтво про право власності на квартиру № 101 у житловому будинку № 7 по пров. Штурманському у м. Дніпрі, органом приватизації не видавалось, що підтверджуються листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 1/9-767 від 14.05.2018 року (а.с.11).
Згідно Довідки за № 574 від 10.01.2018 року про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщені (будинку) осіб вбачається, що в квартирі АДРЕСА_2 були зареєстровані ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.19), однак, всі вони померли, що підтверджується актовими записами про смерть (а.с. 21-22) та були зняті з реєстрації місця проживання 22.01.2018 року Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, як померлі особи, на підставі повідомлення Новокодацького РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.23).
Наймачі квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_10, ОСОБА_8, та ОСОБА_9 за життя право власності на дану квартиру не оформляли.
Однак, із матеріалів справи також вбачається, що згідно Договору дарування квартири від 16.03.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_11, право власності на квартиру № 101 у житловому будинку № 7 по пров. Штурманському у м. Дніпро, було відчужено ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, який є власником такого нерухомого майна на даний час (а.с. 42-43).
V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження, та також у разі відсутності такого органу.
Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до п. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших субєктів.
Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, які належать територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Згідно вимог п. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами комунальної власності. Відповідно до п. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до об'єктів комунальної власності належить житловий фонд.
Згідно з п.п. 1,2 п.«а» ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання міських рад належать повноваження щодо управління об'єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.
Відповідно до п. 31 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.
Одночасно, згідно зі ст. 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до повноважень виконавчих органів міських рад належить управління, в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.
Відповідно до ст. 15 ЖК Української РСР виконавчі комітети місцевих рад здійснюють управління житловим фондом місцевих рад. Одночасно, відповідно до ст. 18 ЖК Української РСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.
Як зазначалось вище, згідно з інформацією Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 14.05.2018 року за № 1/9-767 за архівними даними приватизаційних справ Департаменту житлового господарства міської ради свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 не видавалось (а.с.11).
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.
Відповідно до правової позиції, викладеної Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 16 вересня 2015 року по справі №6-1203цс15, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.
Суд зауважує, що добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.
Разом з тим, як вже зазначалось вище, орган, до повноважень якого належить проведення приватизації майна комунальної власності у м. Дніпрі, приватизацію спірного житлового приміщення не здійснював, відповідно свідоцтво про право власності таким органом не видавалось.
Таким чином, оскільки вказане нерухоме майно у вигляді квартири № 101, що розташована за адресою: провулок Штурманський, 7 у м. Дніпрі, вибуло із власності територіальної громади міста поза її волі, без оформлення таким власником відповідного рішення та видачі свідоцтва про право власності на таке майно, то суд доходить висновку про наявність застосування в даній цивільній справі норми ч.1 ст.388 ЦК України.
Суд зазначає, що згідно до п.26 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснюється, що відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
Крім того, на наявність права власності на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв'язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.
Аналогічна за своїм змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі № 6-1цс15.
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що органом приватизації рішення про відчуження спірного майна не приймалося, тобто не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення свого позову, знайшли підтвердження в судовому засіданні, а тому спірні житлові приміщення підлягають витребуванню у ОСОБА_2 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, як розпорядника такого майна.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд зауважує, що відповідач не був позбавлений можливості подати докази по справі як особисто в обґрунтування заперечень на позовну заяву, так й через свого представника або за допомогою поштового зв'язку, оскільки він повідомлявся судом про розгляд цивільної справи у встановленому чинним процесуальним законом порядку.
Однак, до судового засідання відповідач не з'явився, належних та допустимих доказів щодо поважності причин неявки суду не представив, не надав жодного заперечення чи пояснення по суті спору. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі у судових засіданнях, надало суду право обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.317, 319, 387, 388 ЦК України, ст.ст.12, 13, 76-82, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, ст.ст. 58,61 ЖК Української РСР (зі змінами та доповненнями), Постановою № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд, -
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про витребування майна задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржувати заочне рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області, шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Мовчан Д.В.