Постанова

Іменем України

30 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 212/3631/15-ц

провадження № 61-23798св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 жовтня 2016 року в складі судді - Пустовіта О. Г., та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2016 року в складі суддів: Барильської П. А., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «Центральний ГЗК») про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він у період з 05 травня 1980 року по 23 березня 2010 року працював на шахті «Орджонікідзе» підземним гірничо-прохідником очисного забою, а з 27 березня 1997 року підземним лаборантом-радіометристом. Звільнився 23 березня 2010 року за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію.

У квітні 2015 року він дізнався, що відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу на 2007-2008 роки (далі - Галузева угода) передбачено виплачувати одноразову допомогу при виході на пенсію в залежності від стажу роботи - при стажі роботи більше 20 років одноразова допомога повинна складати 3 середньомісячні заробітні плати. Зазначив, що невиплатою вихідної допомоги при звільненні йому також завдано моральної шкоди.

На підставі викладеного ОСОБА_4, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з ПрАТ «Центральний ГЗК» на свою користь 3541,17 грн невиплаченої вихідної допомоги при звільненні; 10 441,97 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 березня 2010 року по 01 жовтня 2010 року; 10 000 грн моральної шкоди, спричиненої неправильною виплатою вихідної допомоги.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 жовтня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Центральний ГЗК» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку з 23 березня 2010 року по 01 жовтня 2010 року в розмірі 10 441,97 грн; недоплачену вихідну допомогу при звільненні в розмірі 3 541,17 грн та моральну шкоду в розмірі 1 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що умови колективного договору між генеральним директором та спільним представницьким органом первинних профспілкових організацій ВАТ «Центральний ГЗК» на 2007-2008 роки (далі - колективний договір) погіршують становище позивача порівняно з умовами Галузевої угоди на 2007-2008 роки, яка діяла на час звільнення позивача, тому підлягають застосуванню умови Галузевої угоди, виконання яких є обов'язком відповідача. Враховуючи те, що з часу звільнення ОСОБА_4 відповідач не провів з ним повного розрахунку, вихідна допомога не була виплачена, наявні підстави для стягнення з ПрАТ «ЦГЗК» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням меж позовних вимог та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати умови саме Галузевої угоди, виконання якої є обов'язком для відповідача. Зазначив, що ОСОБА_4 працював на підприємстві понад 20 років, недосягнення ним на момент звільнення встановленого пенсійного віку для чоловіків (60 років) не має правового значення, оскільки Галузева угода не передбачає вибіркового права застосування визначених нею норм до окремих працівників, а положення колективного договору не можуть суперечити Галузевій угоді.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПрАТ «Центральний ГЗК», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами належно не досліджено положення Галузевої угоди, якою визначено, що виплата одноразової допомоги при звільненні мала здійснюватися власником за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених Колективним договором. Суди також не врахували того, що предметом позовних вимог є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що не є оплатою праці, а тому неправильно застосували норми статті 233 КЗпП України щодо перебігу строку позовної давності у разі порушення законодавства про оплату праці, оскільки працівник вправі звернутися до суду на підставі зазначеної статті у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому 10 травня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 зазначає, що Галузевою угодою передбачено виплачувати працівнику при звільненні у зв'язку із виходом на пенсію одноразову допомогу залежно від стажу роботи на підприємстві, а колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює залежність такої виплати від віку виходу працівника на пенсію. Крім того, одноразова виплата при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію входить до фонду оплати праці, тому звернення до суду із такими вимогами не обмежується будь-яким строком в силу частини другої статті 233 КЗпП України. Крім того, обставини поширення дії Галузевої угоди на працівників ПрАТ «ЦГЗК» встановлено судовими рішеннями у справах за участю відповідача та звільнених у зв'язку з виходом на пенсію працівників.

15 травня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 в період з 05 травня 1980 року по 23 березня 2010 року працював підземним прохідником, з 15 травня 1995 року - підземним гірничо-робітником очисного забою, а 27 березня 1997 року - підземним лаборантом-радіометристом на шахті ім. Орджонікідзе, яка 01 січня 1999 року була передана до складу ВАТ «Центральний ГЗК».

23 березня 2010 року позивач звільнився за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію з шахти ім. Орджонікідзе ВАТ «Центральний ГЗК.

Установлено, що тарифний оклад позивача ОСОБА_4 за два останні місяці перед звільненням становив 1 336 грн, середньомісячний графік робочого часу за березень 2010 року становив 176 годин, середньомісячний графік робочого часу за січень 2010 року становив 151 годину, середньомісячний графік робочого часу за лютий 2010 року становив 160 годин, а середньомісячна заробітна плата за два останні місяці перед звільненням становила 1 180, 39 грн.

Відповідно до статті 97 КЗпП України форми і система оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно із статтею 15 Закону України «Про оплату праці» госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Пунктом 7.10 колективного договору ВАТ «Центральний ГЗК» на 2010-2011 роки, який був чинний на час звільнення позивача, встановлено виплачувати працівникам які досягли (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням вихідну допомогу в розмірі залежно від непереривного стажу роботи на підприємстві: від 20 і більше років в розмірі трьохмісячної заробітної плати.

Із Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки встановлено (п. 1.13) вбачається, що Угода набирає чинності з 1 січня 2007 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода.

Пунктом 6.1 розділ 7 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди на 2007-2008 роки, встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи 20 і більше років три середньомісячні заробітні плати.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Таким чином, одноразова виплата при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію входить до фонду оплати праці, тому звернення до суду із такими вимогами не обмежується будь-яким строком в силу частини другої статті 233 КЗпП України.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником при звільненні є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Установлено, що ОСОБА_4 працював на шахті ім. Орджонікідзе, яка теперішній час є структурним підрозділом ПрАТ «Центральний ГЗК», протягом 30 років та був звільнений за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію.

Станом на день звільнення позивача із займаної посади (23 березня 2010 року) відповідач не провів виплату всіх належних позивачу сум, а саме - не виплатив вихідну допомогу при виході на пенсію.

На підставі належним чином оцінених доказів, суди попередніх інстанції встановивши, що позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням мав більше ніж 20 років непреривного стражу роботи на підприємстві відповідача, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що на ОСОБА_4 розповсюджується дія п. 7.5 колективного договору та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної заробітної плати працівника. У зв'язку із чим, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку також про наявність правових підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку та 1 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, розмір якою визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Доводи відповідача про застосування строків давності до заявлених позивачем вимог є безпідставними, оскільки відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Враховуючи те, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, звернення до суду із такими вимогами не обмежується будь-яким строком в силу частини другої статті 233 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем у порушення вимог статті 23 ЦК України не було підтверджено будь-якими доказами наявність моральної шкоди та її розміру, а суди попередніх інстанцій не встановили, в чому саме полягає така шкода та підстави для її відшкодування, є необґрунтованими з огляду на таке.

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав, до яких віднесено, зокрема відшкодування моральної шкоди. Частина перша статті 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди врегульовано статтею 237-1 КЗпП України, згідно з якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема якщо таке порушення полягає в невиплаті належних йому грошових сум, відшкодування моральної шкоди здійснюється на підставі статті 237-1 КЗпП України в обраний працівником спосіб.

Непроведенням повного розрахунку при звільненні порушено права позивача, передбачені статтями 47, 116 КЗпП України, у зв'язку з чим доводи касаційної скарги щодо ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження обставин завдання йому моральної шкоди є безпідставними.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк