Справа № 639/5624/17
Провадження №2/639/332/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2018 року Жовтневий районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Труханович В.В.,

за участю секретаря Кричевської В.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу № 639/5624/17 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ :

15 вересня 2017 року позивач ОСОБА_1, в особі свого представника ОСОБА_2, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 17.07.2017 року.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, інвалід з діагнозом хронічне порушення мозкового кровообігу, церебральний атеросклероз, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ст., деформуючий артрозо-артріт, розповсюджений остеохондроз, постійна одна мешкає у квартирі АДРЕСА_2. За станом здоровя ОСОБА_1 нетранспортабельна та потребує стороннього догляду.

На початку серпня 2017 року ОСОБА_1 подзвонила гр. ОСОБА_7, яка є далекою родичкою її покійного чоловіка, та повідомила про те, що вже тиждень її ніхто не відвідує, вона голодна, за нею не прибрано, білизна не поміняна, попросила її допомоги. Коли ОСОБА_7 приїхала до ОСОБА_1, то побачила останню у жахливому стані. Позивач їй розповіла, що з початку 2016 року за нею доглядала сімейна пара, з якою був укладений договір довічного утримання. Однак, через деякий час подруга позивача, ОСОБА_8, порекомендувала їй розірвати даний договір довічного утримання та домовитися з ОСОБА_3, щоб вона за нею доглядала, оскільки та має достатній досвід в цьому.

07.07.2017 року договір довічного утримання було розірвано.

ОСОБА_3 запропонувала позивачу замість договору довічного утримання скласти заповіт на квартиру. ОСОБА_1 передала сину відповідача, ОСОБА_9 свій паспорт, ідентифікаційний код та правовстановлюючі документи на квартиру. Для оформлення заповіту ОСОБА_3 запросила приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_6 Оскільки позивач слабкого зору, текст заповіту був зачитаний їй нотаріусом вголос. При посвідченні заповіту була присутня ОСОБА_3, інших свідків не було.

Спочатку ОСОБА_3 приходила до ОСОБА_1, годувала її, доглядала, щось робила по дому. Потім ці візити стали більш рідкими, а з часом взагалі припинилися.

ОСОБА_1 залишилися одна, без отримання будь-якої сторонньої допомоги, якої вона потребувала.

Позивач звернулася за допомогою до своєї дальньої родички ОСОБА_7, яка з часом їй повідомила про те, що ОСОБА_1 продала свою квартиру, з якої її вже було і виписано.

Позивач зазначає, що наміру на продаж квартири вона не мала, що бажала з ОСОБА_3 укласти договір довічного утримання, однак остання переконала укласти заповіт. Але, як стало відомо в подальшому, ОСОБА_1 підписала не тільки заповіт, а ще й довіреність на імя ОСОБА_3 з правом продажу квартири, яка є єдиним її житлом.

За даним фактом позивач зверталася до органів поліції.

ОСОБА_1 стверджує, що квартира вибула з її володіння проти її волі. Відповідачі навмисно і цілеспрямовано ввели позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення правочину. Якби ОСОБА_1 володіла всією інформацією, вона би не вступила у невигідні для неї правовідносини.

На думку позивача обман виразився, як в активних діях відповідачів надання слабозорій людині на підпис довіреності, яку вона підписувати наміру не мала, так і у пасивних діях - у вигляді умисного умовчання про обставини, що мають істотне значення для відповідача.

Всі вищевикладені обставини вимусили позивача звернутися до суду з даним позовом.

25 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, яка ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2017 року задоволена частково, оголошено заборону відчуження квартири АДРЕСА_3, яка належить на праві власності ОСОБА_10.

02 листопада 2017 року ОСОБА_5, в особі свого представника адвоката ОСОБА_4, звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення, який ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 листопада 2017 прийнятий до провадження.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_5 посилається на те, що він є власником квартири АДРЕСА_3, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.2017 року. Під час укладання вказаного договору ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, повідомила ОСОБА_5, що у вказаній квартирі зареєстрована та постійно проживає ОСОБА_1, яка повинна була звільнити вказану квартиру та знятися з реєстрації в період трьох місяців після укладання договору купівлі-продажу квартири.

Позивач за зустрічним позовом планував у спірній квартирі зробити ремонт та використовувати її для проживання зі своєї сімєю.

Добровільно відповідачка звільнити спірну квартиру не бажає, а тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом.

02 листопада 2017 року представник відповідача ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_1, яке ухвалою суду від 30 листопада 2017 року залишено без розгляду, повернутися до його вирішення після пояснень позивача ОСОБА_1 Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 липня 2018 року у задоволенні клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи відмовлено.

02 листопада 2017 року від представника відповідачів за основним позовом ОСОБА_4 надійшли заперечення на позовну заяву ОСОБА_1, в якому він просив у задоволені позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що ОСОБА_3 через свою знайому ОСОБА_8 в середині червня 2017 року познайомилася з ОСОБА_1 Остання повідомила, що вже шість років вона прикута до ліжка у звязку з хворобою опорно-рухового апарату, що за нею доглядає сімя ОСОБА_11, з якою укладено договір довічного утримання. Однак догляд вони здійснюють не належним чином, у звязку з чим має намір його розірвати та попросила в цьому допомогти ОСОБА_3 Остання порадившись вдома з родиною та поспілкувавшись з ОСОБА_11 і його дружиною, які не заперечували проти розірвання договору довічного утримання, однак з виплатою їм грошової компенсації в сумі 3000 доларів США, вона повідомила ОСОБА_1 про те, що згодна їй допомогти у вирішенні цього питання і, якщо вона має намір продати квартиру, то її син може її купити. Обговоривши це, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 домовилися до того, що ОСОБА_3 за власні кошти компенсує витрати ОСОБА_11 та від імені ОСОБА_1 вчинить купівлю-продаж квартири, на що ОСОБА_1 погодилась. Також вони домовилися, що у звязку з тим, що ОСОБА_3 повинна була компенсувати значну грошову суму ОСОБА_11 та у звязку з тим, що ОСОБА_1 має похилий вік, вони домовилися, що ОСОБА_1 на імя ОСОБА_3 видасть заповіт та довіреність на розпорядження її майном. Жодних домовленостей про здійснення догляду за ОСОБА_1 з боку ОСОБА_3 в них не було. Після того, як договір довічного утримання між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 було розірвано, та спірна квартира повернулася у власність ОСОБА_1, за проханням останньої до нею до дому був запрошений нотаріус ОСОБА_6 для підписання заповіту та довіреності на розпорядження її майном. Підписання заповіту та довіреності відбулося за місцем проживання ОСОБА_1, яка перебувала в нормальному стані, розуміла суть підписаних нею документів, читала їх та власноручно підписувала.

За час спілкування з ОСОБА_3, ОСОБА_1 жодних претензій не виказувала, а навпаки дякувала за допомогу.

17.07.2017 року ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_1, продала квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_5, за що від останнього отримала грошові кошти, які в сумі 12 000 доларів США передала ОСОБА_1, інша частина пішла на відшкодування затрат ОСОБА_11, а частину коштів залишила собі як винагороду за допомогу ОСОБА_1

Окрім того, з ОСОБА_1 була усна домовленість про те, що остання звільнить квартиру протягом трьох місяців.

06.08.2017 року ОСОБА_3 приїхала до ОСОБА_1 та виявила, що замки в квартиру останньої поміняні, про що вона повідомила своїм синам, а згодом і до поліції.

Відповідач ОСОБА_3 вважає основний позов ОСОБА_1 не обґрунтованим, таким що не підтверджується належними та допустимими доказами, а тому просить у його задоволені відмовити.

02 листопада 2017 року представник відповідачів ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про допит в судовому засіданні свідків, яке ухвалою суду від 30 листопада 2017 року задоволено.

06 листопада 2017 року представником позивача ОСОБА_2 заявлено клопотання про допит позивача ОСОБА_1 за місцем її проживання, оскільки остання за станом свого здоровя не в змозі приїхати до суду, яке ухвалою суду від 30 листопада 2017 року задоволено.

06 листопада 2017 року представником позивача ОСОБА_2 заявлено клопотання про витребування доказів, а саме від приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_6 копію нотаріально посвідченої довіреності, виданої ОСОБА_1 на імя ОСОБА_3 та копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 від 17.07.2017 року. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 листопада 2017 року дане клопотання задоволено у повному обсязі.

30 листопада 2017 року представником позивача ОСОБА_2 заявлено клопотання про допит в судовому засіданні свідків, яке ухвалою суду від 30 листопада 2017 року задоволено.

27 грудня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненим позовом, відповідно до якого просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 від 17.07.2017 року, посилаючись на те, що квартира вибула з володіння позивача проти її волі. Відповідачі навмисно і цілеспрямовано ввели позивача в оману щодо обставин, які мають суттєве значення для вчинення правочину.

09 січня 2018 року від представника відповідачів ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1, відповідно до якого просив відмовити у задоволені позову останньої, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

29 січня 2018 року представником позивача ОСОБА_2 заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи медичної документації відносно ОСОБА_1, яке ухвалою суду від 20 січня 2018 року задоволено.

15 лютого 2018 року від представника позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, відповідно до яких позивач відхиляє майже всі наведені відповідачами заперечення.

05 березня 2018 року від представника відповідачів ОСОБА_4 надійшли заперечення, відповідно до яких він просив суд відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позов ОСОБА_1 підтримав, просив його задовольнити з підстав, як викладені у рішенні вище.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4, який також є представником відповідача ОСОБА_5, в судовому засіданні проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечували з підстав, які викладені в відзиві на позовну заяву, зустрічний позов ОСОБА_5 підтримали, просили його задовольнити.

Суд, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1, за місцем її проживання, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, який також є представником відповідача ОСОБА_5, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

В судовому засіданні було встановлено, що квартира АДРЕСА_6 ( колишня назва пр. ОСОБА_2) у м. Харкові на підставі Довідки, серія номер Б/н, видана 09 лютого 1994 року, видавник ЖБК «Трикотажник» на праві власності належала ОСОБА_1.

10 липня 2017 року ОСОБА_1 склала заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті робить таке розпорядження, усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося та в загалі усе те, що їй належатиме на день смерті і на що вона за законом матиме права, заповідає ОСОБА_3.

Цей заповіт посвідчено ОСОБА_6, приватним нотаріусом ХМНО. ( а.с. 63)

Крім того, в цей же день, а саме 10 липня 2017 року, ОСОБА_1 оформила довіреність на імя ОСОБА_3, якою вона уповноважує останню, у тому числі, укладати та підписувати будь-які цивільно-правові договори, бути представником в нотаріальній конторі, отримувати належні їй гроші та виконувати всі інші юридично значимі дії для такого роду повноважень.

Дана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6 (а.с. 122)

У відповідності до ч.1 та ч.3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Також, ч.1 ст. 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю.

В звязку з цим, як передбачено ч. 1 ст. 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Крім того, ст. 1003 ЦК України передбачено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

При таких обставинах, з наведених вище норм актів цивільного законодавства України випливає, що представник є особою, яка уповноважена вчиняти лише ті правочин від імені довірителя, якого він представляє на підставі довіреності, право на вчинення яких має особа, яку він представляє, і ці дії повинні бути правомірними, конкретними і здійсненними.

Позивач ОСОБА_1 пояснила, що вона є особою похилого віку, тяжко хвора, прикута до ліжка, а тому потребує постійного стороннього догляду. Між нею та ОСОБА_2, це друг її покійного сина, був укладений договір довічного утримання. Влітку 2017 року раніше знайома ОСОБА_12 познайомила її з ОСОБА_3, яка запропонувала розірвати договір довічного утримання з ОСОБА_2, на що ОСОБА_1 погодилась. Влітку 2017 року договір довічного утримання було розірвано, а через декілька днів до ОСОБА_1 до додому прийшла ОСОБА_13 разом з нотаріусом і сказали, що необхідно підписати заповіт, щоб після її смерті ОСОБА_3 змогла отримати квартиру. Документи ОСОБА_1 не читала, оскільки має слабкий зір навіть у окулярах, але підписала їх, оскільки довіряла ОСОБА_3, яка обіцяла її доглядати найкращім способом взамін на квартиру. Спочатку ОСОБА_3 виконувала свою обіцянку, прала білизну, готувала їжу, але потім зовсім перестала відвідувати ОСОБА_1 Оскільки позивач була лежачою хворою, то у неї зявилися пролежні, які дуже боліли і вона звернулася до дальньої родички ОСОБА_7, яка згодом дізналася та повідомила позивача, що квартира, яка є її єдиним майном та місцем проживання, продана.

Позивач стверджує, що вона не мала наміру продавати належну їй на праві власності квартиру, а довіреність на імя ОСОБА_3, яка надавала останній від імені позивача укладати договір, підписала оскільки була введена в оману.

Відповідач ОСОБА_3 пояснила суду, що довіреність на її імя була підписана ОСОБА_1 добровільно, після того, як текст був нею прочитаний особисто.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_6 пояснив, що він на прохання ОСОБА_3 виїжджав за місцем проживання ОСОБА_1 для посвідчення правочинів, а саме заповіту та довіреності на імя ОСОБА_3 Тексти даних документів були ним складені завздалегіть в приміщенні нотаріальної контори. Свідок повідомив про те, що ОСОБА_1, хоча і є лежачою хворою, однак тексти документів, які були ним підготовлені вона читала самостійно, щось він їй розяснював, після чого вона їх підписала.

Аналогічній пояснення в суді дав і свідок ОСОБА_5

Однак суд критично відноситься до пояснень вищевказаний свідків, оскільки вони спростовуються медичними довідками, відповідно до яких у ОСОБА_1 виявлена незріла катаракта правого ока, афакія лівого ока, центральна хоріоретинальна дистрофія, центральна ірозна хоріоретинолатія обох очей. Відсутність перспективи у плані відновлення зору. ( а.с. 112, 113, 135, 136)

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_14, ОСОБА_15 надали пояснення суду стосовно стану здоровя ОСОБА_1, зазначивши, що вона є людиною похилого віку, майже нічого не бачить, тривалий час є лежачою хворою, без стороннього догляду обходитися не може. Також свідки зазначили, що ОСОБА_1 є самотньою особою, її чоловік, діти померли. Тривалий час догляд за нею здійснювали друг її покійного сину ОСОБА_16 та його дружина, з якими вона договір розірвала, а замість них повинна була доглядати ОСОБА_3 Деякий час ОСОБА_3 приходила до ОСОБА_1, піклувалася про неї, але згодом її візити стали рідкими, а потім зовсім припинилися. Свідки зазначили, що спірна квартира є єдиним житлом позивача, наміру її відчужувати вона не мала, оскільки бажала щоб за нею здійснювали догляд взамін на квартиру.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 пояснила, що вона є приватним нотаріусом, нею 06.11.2015 року було посвідчено договір довічного утримання, який укладався між ОСОБА_1 та ОСОБА_18, який 07.07.2017 року було розірвано.

Судом встановлено, що 17 липня 2017 року ОСОБА_3, діючи від імені та в інтересах ОСОБА_1, продала, а покупець ОСОБА_5 придбав к власність квартиру АДРЕСА_6 ( колишня назва пр. ОСОБА_18) у м. Харкові. ( а.с. 120-121)

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність іншої сторони (покупцю), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) та сплатити за нього визначену грошову суму.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія субєкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обовязків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Згідно із частиною третьою статті 203, 215 ч.1 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

При вирішенні питання про недійсність договору суд враховує не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, її стан здоров'я; наявність у неї спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.

Дана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15.

В судовому засіданні було встановлено, що позивач є особою похилого віку, на час укладання договору їй було 81 рік, з червня 2016 року самостійно не пересувається, за станом здоровя потребує стороннього догляду та допомоги, спірне житло є її єдиним місцем проживання, в якому вона проживає тривалий час, наміру щодо продажу квартири, яка належить їй на праві власності не мала, самостійно документами для укладання договору купівлі-продажу не займалася, тому вважати що її волевиявлення було спрямовано на відчуження квартири шляхом укладання договору купівлі-продажу підстав не має. ( а.с. 6, 7, 74)

Після укладення договору купівлі-продажу позивач ОСОБА_1 продовжувала проживати у спірній квартирі, сплачувати комунальні послуги, підтримувати її у належному стані тощо.

Факт оплати ОСОБА_1 комунальних платежів підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_19, яка є головою правління ЖК «Трикотажник».

При цьому, як пояснила відповідач ОСОБА_3, її син ОСОБА_5, як власник спірної квартири, витрати по сплаті комунальних послуг не ніс, до квартири не переселявся.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи всі вищевикладені обставини по справі, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_1 та визнає недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 від 17.07.2017 року, який укладений між ОСОБА_3, яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №1007.

Відповідач ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, відповідно до якого просив суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою № 75 у будинку № 93-а по пр. Ново-Баварському в м. Харкові та усунути перешкоди ОСОБА_5, як власнику даної квартири, перешкоди у користуванні нею та володінні шляхом виселення ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення.

З ОСОБА_15 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.07.2017 року вбачається, що квартира №75 у будинку №93а по пр.. Ново-Баварському в Харкові на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1007, виданий 17.07.2017, видавник ОСОБА_6, приватний нотаріус ХМНО, на праві приватної власності належить ОСОБА_5. ( а.с. 42)

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 383 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених статтею 346 ЦК України.

Оскільки даним судовим рішенням визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 від 17.07.2017 року, який укладений між ОСОБА_3, яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_5, право власності за яким на спірну квартиру перейшло до останнього, підстави для задоволення зустрічного позову відсутні.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 141 ЦПК України, оскільки основний позов ОСОБА_1 задоволено, з відповідачів на її користь підлягає стягненню судовий збір. При цьому, оскільки у задоволені зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено у повному обсязі, судові витрати, повязані з розглядом справи за зустрічним позовом, покладаються на нього.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 56, 77, 78, 81, 89, 141, 264-268 ЦПК України, ст. ст. 16, 203, 215, 216, 321, 383, 391, 655, 657 ЦК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири № 75 (сімдесят пять) будинку № 93-А (девяносто три - А) по пр. Ново-Баварському в м. Харкові від 17.07.2017 року, який укладений між ОСОБА_3, яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №1007.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_5, з кожного окремо, на користь ОСОБА_1 судовий збір по 320,00 грн. (триста двадцять гривень).

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26 липня 2018 року.

Найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії МК 379976, виданий 1 МВМ Жовтневого РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 02,04.1997 року, ІПН НОМЕР_1, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, паспорт серії ММ862167, виданий Ленінським РВ ГУМВС України в Харківській області 20.01.2001 року, ІПН НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відповідач ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, паспорт серії МН862179, виданий Ленінським РВ ГУМВС України в Харківській області 18.09.2006 року, ІПН, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Суддя В.В. Труханович