ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 суддя Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Пруднікової П.М., розглянувши позовну заву Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

14.09.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи вимоги тим, що відповідно до укладеного договору №DNH4KP62750144 від 13.10.2006 року ОСОБА_1 (далі-відповідач) отримав кредит у розмірі 2210,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним та Банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, однак відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, тобто у порушення умов кредитного договору відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав.

На підставі зазначеного просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 34666,94 грн. за кредитним договором №DNH4KP62750144 від 13.10.2006 року.

Відповідач ОСОБА_1 звернувся із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним договору №DNH4KP62750144 від 13.10.2006 року, мотивуючи вимоги тим, що вказаний договір він не підписував, тобто не мав волевиявлення на його укладання, тому недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог закону є підставою для визнання недійсним правочину.

У відзиві на зустрічну позовну заяву ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначив, що заявлені ОСОБА_1 вимоги вважає необґрунтованими, просить застосувати строк позовної давності та відмовити відповідачу в задоволенні позову.

Ухвалою судді від 15.09.2017 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду.

Ухвалою суду від 25.10.2017 року за клопотанням відповідача витребувані письмові докази по справі.

07.12.2017 року позивачем подана зустрічну позовну заяву про визнання кредитного договору недійсним, яка ухвалою суду від 26.12.2017 року прийнята до спільного розгляду з первісним позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Ухвалою суду від 26.12.2017 року у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про призначення експертизи відмовлено.

22.01.2018 року позивачем надано відзив на зустрічну позовну заяву.

Ухвалою суду від 22.01.2018 року за клопотанням позивача за зустрічним позовом витребувані письмові докази по справі.

Ухвалою суду від 28.12.2018 року призначена по справі почеркознавча експертиза, на вирішення якої було поставлено питання: в заяві позичальника №DNH4KP62750144 від 13.10.2006 року підпис позичальника виконано ОСОБА_1 чи іншою особою?

12.06.2018 року матеріали цивільної справи разом з експертним висновком надійшли до суду, у звязку з чим ухвалою судді від 14.06.2018 року поновлено провадження по справі

Позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в судове засідання не зявився, повідомлений вчасно та належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. У позовній заяві вказував на можливість проведення розгляду справи за відсутності представника позивача у разі неприбуття його до судового засідання.

Відповідач в судове засідання не зявився, повідомлений вчасно та належним чином, через канцелярію суду від його представника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог, встановив наступне.

Відповідно до укладеного договору №DNH4KP62750144 від 13.10.2006 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 2210,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним та Банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 даного Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (частина 1 ст.216 ЦК України). Згідно із ст.203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, є зміст правочину, який не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, вирішуючи даний спір суд повинен встановити, чи було волевиявлення ОСОБА_1 в момент вчинення заповіту вільним і відповідало його волі.

За змістом ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Заперечуючи проти позовних вимог банку та в обґрунтування зустрічного позову, за клопотанням відповідача була призначена почеркознавча експертиза, на вирішення якої було поставлено питання: в заяві позичальника №DNH4KP62750144 від 13.10.2006 року підпис позичальника виконано ОСОБА_1 чи іншою особою?

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 04.06.2018 року №6580:682/18-32, підпис від імені ОСОБА_1, що міститься у рядку «(підпис)» графи «Позичальник»: на зворотній стороні заяви позичальника №DNH4KP62750144 від 13.10.2006 року, виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 /а.с.155-166/.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 102 ЦПК України визначено, що висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Згідно зі ст. ст.77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав жодних доказів, які б спростовували або поставили під сумнів висновок судової почеркознавчої експертизи.

На підставі наведеного, суд приймає висновок експертів КНДІСЕ за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 04.06.2018 року №6580:682/18-32 як належний доказ у справі, не ставить його під сумнів, оскільки він отриманий передбаченим законом способом, виконаний у відповідності до вимог діючого законодавства, повноважними на це особами.

Позивачем ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" не надано суду достатніх та допустимих доказів, які б давали суду підстави сумніватися в належності та достовірності вказаного вище висновку експерта. Після отримання судом висновку експерта ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" клопотання про призначення у справі повторної, додаткової чи будь-якої іншої експертизи не заявляв

Як зазначалось, особистий підпис - це однозначна персоніфікація документа і обставина, яка свідчить про волевиявлення позичальника на момент його підписання.

Таким чином, судом встановлено, що волевиявлення позичальника, - ОСОБА_1 у відповідності з положеннями ч. 2 ст. 203 ЦК України не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

Наведені вище обставини свідчать про недотримання передбаченого ст. 203 ЦК України припису та є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Враховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку про те, що ПАТ КБ "ПриватБанк" не доведено факту укладення між ним та ОСОБА_1 кредитного договору №DNH4KP62750144 від 13.10.2006 року», який є підставою позову про стягнення заборгованості в сумі 34666,94 грн., що в свою чергу свідчить про те обгрунтованість вимог зустрічного позову.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

В контексті спірних правовідносин позичальник повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ЦПК України про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Оскільки ОСОБА_1 не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов'язку знати про стан своїх майнових прав, будь-яких аргументів щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду також не зазначено, тому суд прийшов до висновку про пропуск строку позовної давності і відсутність поважних причин для поновлення цього строку.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 позовних вимог про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, при цьому суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи.

До витрат, повязаних із розглядом справи, належать витрати, повязані із проведенням експертизи (ч.3 ст.133 ЦПК України).

Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача (ч.2 ст.141 ЦПК України).

За проведення судової почеркознавчої експертизи ОСОБА_1 сплачено грошові кошти в сумі 5434,00 грн. (а.с.154), які підлягають стягненню з ПАТ КБ «Приватбанк», відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ЦК України, Цивільного процесуального кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (, місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Набережної Перемоги, 50) до ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, реєстрованого за адресою: Київська область, Фастівський район, с. Томашівка, вул. Ковельська, 31) про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, реєстрованого за адресою: Київська область, Фастівський район, с. Томашівка, вул. Ковельська, 31) до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (, місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Набережної Перемоги, 50) про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті на проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 5434,00 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі апеляційної скарги через Фастівський міськрайонний суд Київської області за правилами, встановленими в ст. ст. 354-356 ЦПК України відповідно, з урахуванням положень п. 15.5 ч. 1 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Суддя Є.Ю.Чернишова