ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 755/15406/16-ц

провадження № 61-1374св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Комерційна виробничо-впроваджувальна фірма «Сапсан»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова ОксанаРостиславівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сапсан-СП», Товариство з обмеженою відповідальністю «Дитячий пасаж»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 та касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Семенюк Т. А., Прокопчук Н. О., Саліхова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Комерційна виробничо-впроваджувальна фірма «Сапсан» (далі - ТОВ «Комерційна виробничо-впроваджувальна фірма «Сапсан») звернулося з позовом, уточненим у лютому 2017 року, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова О. Р., Товариство з обмеженою відповідальністю «Сапсан-СП», Товариство з обмеженою відповідальністю «Дитячий пасаж», про визнання недійсним договору іпотеки і договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

В обґрунтування позову зазначило, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки від 9 липня 2013 року іпотекодавець ТОВ «Комерційна виробничо-впроваджувальна фірма «Сапсан» не був власником переданого в іпотеку майна - торгівельного комплексу по вулиці Андрія Малишка, 5 у місті Києві, тому цей договір і укладений у подальшому на його виконання договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 22 липня 2013 року є недійсними.

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду першої інстанції з клопотанням про закриття провадження у справі в частині вимог про визнання недійсними договору іпотеки від 9 липня 2013 року та договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 22 липня 2013 року з тих підстав, що ухваленим у справі № 755/29239/13 рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 грудня 2013 року, частково скасованим рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 травня 2014 року, яке набрало законної сили, уже вирішено спір між цими сторонами, про цей самий предмет і з цих самих підстав.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року ОСОБА_4 у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі у зазначеній частині позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що підстави позову і склад учасників у цій справі і у справі № 755/29239/13 відрізняються, тому правових підстав для закриття провадження не встановлено.

Не погоджуючись із ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року, ОСОБА_5 оскаржила її в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 5 жовтня 2017 року відкрито апеляційне провадження у справі. Цього ж дня ухвалою апеляційного суду справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року закрито; матеріали апеляційної скарги повернено до суду першої інстанції для виконання вимог частини другої статті 293 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом.

Закриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ухвала суду першої інстанції про відмову у закритті провадження у справі не відноситься до переліку ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду, тому помилково відкрите апеляційне провадження підлягає закриттю.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року скасувати і направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвала апеляційного суду про закриття провадження постановлена без урахування офіційного тлумачення пунктів 2, 12, 18 частини першої статті 293 ЦПК України, здійсненого Конституційним Судом України у рішеннях № 3-рп/2010 від 27 січня 2010 року, № 12-рп/2010 від 28 квітня 2010 року, № 18-рп/2010 від 8 липня 2010 року.

Відповідно до роз'яснень Конституційного Суду України положення даних пунктів частини першої статті 293 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали, необхідно розуміти як такі, що передбачають право оскаржувати окремо від рішення суду в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, якими як задоволено, так і відмовлено у задоволенні відповідних клопотань чи заяв.

Вважає, що відмова у апеляційному перегляді ухвали про відмову у закритті провадження у справі порушує принцип верховенства права і основні засади судочинства, закріплені у Конституції України.

Апеляційний суд, закриваючи апеляційне провадження, на думку заявника, порушив принцип правової визначеності, оскільки не перевірив доводи клопотання про наявність правових підстав для закриття провадження у справі у зв'язку із тим, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, аналогічний спір уже вирішено.

У грудні 2017 року ОСОБА_7, також не погоджуючись з ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року, звернувся Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить вказану ухвалу скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції провів судове засідання і постановив оскаржувану ухвалу за відсутності доказів його належного повідомлення про дату і час судового розгляду, чим порушив його процесуальні права на участь у судовому розгляді справи та принцип рівності учасників справи перед законом і судом.

Ухвалою Верховного Суду від 9 січня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами ОСОБА_4 і ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року.

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційних скарг, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року, суд апеляційної інстанції виходив з того, що дана ухвала суду першої інстанції, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо визнання недійсними договору іпотеки і договору про задоволення вимог іпотекодержателя, не підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду.

Частина перша статті 293 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання апеляційної скарги і постановлення оскаржуваної ухвали апеляційним судом, визначала вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду в апеляційному порядку.

Так, окремо від рішення суду в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції, зазначені у цій статті, відповідно до змісту кожного із пунктів. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, суд першої інстанції повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню (частина друга статті 293 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали апеляційним судом).

У відповідності до пункту 14 частини першої статті 293 ЦПК України у тій же редакції Кодексу окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі.

Оскільки ОСОБА_5 оскаржила до апеляційного суду ухвалу, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, і суд апеляційної інстанції помилково відкрив апеляційне провадження у справі, висновок апеляційного суду про наявність правових підстав для закриття апеляційного провадження і повернення матеріалів апеляційної скарги до суду першої інстанції для виконання вимог частини другої статті 293 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали апеляційним судом, відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства.

Доводи ОСОБА_4 про те, що при закритті провадження суд апеляційної інстанції не врахував роз'яснень Конституційного Суду України, зазначених у рішеннях № 3-рп/2010 від 27 січня 2010 року, № 12-рп/2010 від 28 квітня 2010 року, № 18-рп/2010 від 8 липня 2010 року, є помилковими, так як у даних рішеннях Конституційний Суд України здійснив офіційне тлумачення пунктів 2, 12, 18 частини першої статті 293 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали апеляційним судом, а не пункту 14 частини першої цієї статті, згідно з яким апеляційному оскарженню окремо від рішення суду підлягає виключно ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі.

Твердження ОСОБА_4 про порушення апеляційним судом її гарантованого Конституцією України права на апеляційне оскарження судового рішення касаційний суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до статті 293 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали апеляційним судом, заявник має право включити свої заперечення на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року до апеляційної скарги на ухвалене у справі судове рішення.

Вирішуючи касаційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року,касаційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 158, 304 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, тобто в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик, а судові повідомлення - судовими повістками-повідомленнями. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою (стаття 74 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом ).

Згідно із частиною четвертою вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.

Відповідно до частини п'ятої статті 74 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

Особи, які беруть участь у справі, а також свідки, експерти, спеціалісти і перекладачі можуть бути повідомлені або викликані в суд телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Згідно зі статтею 305 ЦПК України у тій же редакції апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Апеляційний суд призначив дану справу до розгляду на 13 грудня 2017 року, про що повідомив сторін шляхом направлення судових повісток-повідомлень.

Судова повістка-повідомлення, направлена ОСОБА_7, повернулася до суду без вручення із відміткою «за закінченням терміну зберігання». Будь-яким іншим чином про дату, час і місце розгляду справи суд апеляційної інстанції відповідача не повідомляв.

Вказане свідчить про відсутність у суду апеляційної інстанції на час розгляду справи доказів належного повідомлення ОСОБА_7 про призначене на 13 грудня 2017 року судове засідання.

Основними засадами судочинства відповідно до частини першої статті 129 Конституції України визначено, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожній особі гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Публічний характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та у реалізації їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Зазначені процесуальні гарантії забезпечення належного розгляду справи стосовно ОСОБА_7 порушені через його непоінформованість про дату і час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Неналежне повідомлення про час, дату та місце судового засідання і розгляд справи без його участі позбавило заявника права давати пояснення по суті спору, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, зокрема щодо закриття апеляційного провадження у справі.

Пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК Українивизначено, що судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Згідно з частиною четвертою статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвали суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає провадженню у справі, справа передається на розгляд суду апеляційної інстанції.

Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).

У зв'язку з тим, що суд апеляційної інстанції вирішив питання про закриття апеляційного провадження і постановив відповідну ухвалу за відсутності ОСОБА_7, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, чим він обґрунтовував свою касаційну скаргу, оскаржувана ухвала Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року не може вважатися законною та обґрунтованою і відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до апеляційного суду.

Керуючись статтями 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик