Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

місто Київ

справа № 240/726/14-ц

провадження № 61-12399ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В.О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 28 жовтня 2016 року у складі судді Поповича І. А. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 05 січня 2017 року у складі колегії суддів: Новосьолової Г. Г., Мальованого Ю. М., Новосядлової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовувався тим, що 11 червня 2007 року між

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у сумі 21 600, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22, 80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку із порушенням зобов'язань за кредитним договором у відповідача станом на 10 березня 2014 року була заборгованість у сумі 12 569, 73 грн, що складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 4 330, 33 грн, заборгованості за процентами у розмірі 4 323, 35 грн, заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі 3 079, 40 грн, штрафу (фіксована частина) у розмірі 250, 00 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 586, 65 грн.

Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 28 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 05 січня 2017 року, позов задоволено частково. Судом стягнуто з відповідача на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у сумі 8 653, 68 грн, що складається із заборгованості за основною сумою кредити у сумі 4 330, 33 грн та заборгованості за відсотками у сумі 4 323, 35 грн; здійснено розподіл судових витрат.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій обґрунтовувалось тим, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за основною сумою кредиту в розмірі 4 330, 33 грн та заборгованості за відсотками у розмірі 4 323, 35 грн підтверджені належними письмовими доказами, позов в цій частині вимог пред'явлено у межах позовної давності, а тому підлягає задоволенню. У іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв'язку зі спливом спеціальної позовної давності.

ОСОБА_3, не погодившись із ухваленими судовими рішеннями, звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволених позовних вимог, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У обґрунтування вимог касаційної скарги ОСОБА_3 посилається на те, що останній платіж за кредитною карткою нею здійснено 23 червня 2010 року, з цього моменту розпочався перебіг трирічного строку позовної давності. Позивач звернувся до суду з позовом 04 червня 2014 року, тобто з пропуском позовної давності, тому позов задоволенню не підлягає.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано з Олександрівського районного суду Донецької області зазначену цивільну справу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вказану справу.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За правилом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 11 червня 2007 року між ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» (далі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

(далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у сумі 21 600, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22, 80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У пункті 5.5 Умов та Правил надання банківських послуг, що є додатком до заяви про надання кредитної лінії, передбачено, що при порушенні позичальником зобов'язань з погашення кредиту, вона сплачує банку відсотки за підвищеною відсотковою ставкою або додаткову комісію, розміри яких встановлюються тарифами.

Відповідач належним чином не виконувала обов'язки зі сплати заборгованості за кредитним договором, внаслідок чого станом на 10 березня 2014 року у неї утворилась заборгованість, яка згідно з розрахунком, наданим позивачем, складається із суми заборгованості за основною сумою кредиту - 4 330, 33 грн, заборгованості за відсотками - 4 323, 35 грн, заборгованості за комісією - 3 079, 40 грн, штрафу (фіксована частина) - 250, 00 грн, штрафу (процентна складова) - 586, 65 грн.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК України(параграф 1 глава 71) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

У частині другій статті 1050 ЦК Українипередбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про те, що банк умови кредитного договору виконав, надав кредит позичальнику, яка свої обов'язки з повернення боргу не виконала.

Право, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема, із договорів.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зазначеного зобов'язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 виклала правовий висновок, відповідно до якого припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Згідно з пунктом 5.4 Умов та Правил надання банківських послуг строк погашення за кредитом по платіжним карткам без встановленого мінімального обов'язкового платежу здійснюється в частині погашення процентів щомісячно за попередній місяць, а щодо строку погашення кредиту у повному обсязі - не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній картці.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за кредитним договором від 11 червня 2007 року банком відповідачу видавались дві кредитні картки: № НОМЕР_2 строком дії до 30 квітня 2009 року та № НОМЕР_1 строком дії до 31 жовтня 2012 року. Інші банківські картки не видавались, відповідно строк кредитування не продовжувався. Тобто строк кредитування за кредитним договором від 11 червня 2007 року припинився 31 жовтня 2012 року, після чого банк не вправі був нараховувати проценти за кредитом.

Суди першої та апеляційної інстанцій, стягуючи відсотки за кредитом у межах загальної позовної давності станом на 10 березня 2014 року, зазначену обставину не врахували, помилково стягнули з відповідача відсотки за кредитом, безпідставно нараховані після закінчення строку кредитування.

Щодо застосування позовної давності.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентами) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

У кредитному договорі від 11 червня 2007 року встановлено обов'язкові щомісячні платежі у вигляді відсотків, як плату за користування кредитом, проте договір чи додатки до нього не містять деталізації повернення боргу частинами, зокрема у формі графіка погашення суми боргу, тощо.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) зазначено на ній, вона є дійсною до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, зазначеного на картці (поле «MONTH»).

Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Враховуючи те, що кредитним договором не встановлено обов'язку позичальника щомісячно вносити платіж з повернення суми кредиту у конкретно визначеному розмірі та не передбачено самостійної відповідальності за невиконання цього обов'язку, а строк погашення кредиту в повному обсязі у договорі визначено останнім днем місяця, зазначеного на картці (строку кредитування), то Верховний Суд дійшов до переконання, що в такому випадку позовна давність обраховується з моменту закінчення строку кредитування, тобто з 31 жовтня 2012 року. Такого ж висновку дійшли суди першої та апеляційної інстанцій.

Разом з тим, Верховний Суд не може погодитись із висновками судів щодо розміру стягнутої судами заборгованості за відсотками за кредитом з огляду на таке.

Позивач звернувся до суду з цим позовом до банку 04 червня 2014 року, таким чином заборгованість за відсотками за кредитним договором підлягає стягненню у межах трирічної позовної давності, починаючи з 04 червня 2011 року.

Проте, таке стягнення має відбуватись із врахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 про те, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Стягуючи заборгованість за відсотками у межах трирічної позовної давності, суди першої та апеляційної інстанцій помилково включили до неї період після закінчення строку кредитування з 31 жовтня 2012 року.

Згідно з розрахунком заборгованості, наданим стороною позивача за період з 04 червня 2011 року до 31 жовтня 2012 року, відповідачу нарахована заборгованість за процентами у розмірі 1 259, 94 грн. На переконання Верховного Суду, саме ця сума підлягає стягненню з відповідача в рахунок погашення заборгованості за процентами в межах позовної давності, про застосування якої заявила сторона у судовому засіданні.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має застосувати положення статті 88 ЦПК 2004 року та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У зв'язку із зменшенням стягнутої суми кредитної заборгованості за процентами, зменшенню також підлягає сума стягнутого судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, з 243, 00 грн до 108, 34 грн.

Щодо оцінки рішень судів в частині, що заявником не оскаржена.

В частині інших висновків рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржувалися, доводи щодо їх помилковості в касаційній скарзі не наводяться, а отже, судом касаційної інстанції за межами доводів скарги не переглядалися.

За приписами частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок про зміну рішень судів першої та апеляційної інстанцій шляхом зменшення належної до стягнення суми заборгованості за відсотками з 4 323, 35 грн до 1 259, 94 грн, а також в частині розподілу судових витрат. В іншій частині рішення судів необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 28 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 05 січня 2017 року змінити шляхом зменшення стягнутої із ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» суми заборгованості за відсотками з 4 323, 35 грн до 1 259, 94 грн, а також судових витрат з 243, 60 грн до 108,34 грн.

В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик