Провадження № 2/161/1007/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої - судді Плахтій І.Б.,

з участю секретаря судових засідань - Стецюка Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3, до ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5, про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

19 грудня 2017 року представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове нерухоме майно.

Свій позов з урахуванням заяви про зміну підстав позову та про збільшення позовних вимог (а.с.107-108) мотивує тим, що після смерті - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, відкрилась спадщина 1/3 частини квартири АДРЕСА_6. ОСОБА_2 є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_6, відповідно як його дружина. Спадщину прийняла, оскільки постійно, в тому числі і на день смерті, проживала в квартирі разом з чоловіком. Окрім неї, спадкоємцями першої черги є його мати - ОСОБА_7 та діти - ОСОБА_8 та ОСОБА_4 Спадщину після смерті прийняли лише позивач ОСОБА_2, мати спадкодавця ОСОБА_7 та син ОСОБА_8 Відповідно, кожен з перелічених успадкував по 1/9 частині квартири.

А тому, просила визнати за нею право власності на 1/9 частину квартири за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3. Після її смерті відкрилась спадщина на 4/9 частки квартири АДРЕСА_7, з яких 1/9 частки, яку вона наряду з іншими спадкоємцями отримала у спадок після смерті свого сина ОСОБА_6, та 1/3 частки, яка належала останній на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.11.1994 року.Остання за життя склала заповіт, яким належну їй частину квартири заповіла позивачу ОСОБА_2 ОСОБА_2 спадщину після смерті ОСОБА_7 прийняла, що доводиться рішенням Луцького міськрайонного суду від 29.04.2013 року.

А тому, просила визнати за нею право власності за заповітом на 4/9 частини квартири після смерті свекрухи ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер син позивача ОСОБА_8 Після його смерті відкрилась спадщина на 1/9 частину, яку він успадкував після смерті свого батька ОСОБА_6 Спадкоємцями після смерті ОСОБА_8 є його мати - позивач ОСОБА_2, та дочка ОСОБА_3Спадщину ОСОБА_2 прийняла, оскільки подала нотаріусу відповідну заяву. Тобто після смерті ОСОБА_8, ОСОБА_2 успадкувала ще 1/18 частки квартири АДРЕСА_6.

А тому, просила визнати за нею право власності на 1/18 частину квартири за законом після смерті сина ОСОБА_8

В судових засіданнях, що проводились до 17.07.2018, позивач та її представник вимоги позову підтримали. 17.07.2018 в судове засідання не з'явились.

Відповідач в судове засідання не з'явилася. У поданих до суду запереченнях (а.с.97) позов не визнала, заперечувала щодо його задоволення. Вказувала, що позивач, як в свою чергу і ОСОБА_8, спадщину після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не прийняли. Крім того, вказувала, що позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений Цивільним кодексом для захисту порушеного права.

Третя особа ОСОБА_5 у наданих до суду письмових поясненнях (а.с.51-55) зазначила, що позовні вимоги визнає лише частково, а саме в частині виключно прийняття позивачем спадщини за заповітом після смерті 27 березня 2002 року ОСОБА_7 шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. У решті позовних вимог та викладених позивачем обставин (зокрема, прийняття спадщини ОСОБА_2 та ОСОБА_8 спадщини після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7) заперечує та вважає, що такі обставини спростовуються наданими самим позивачем доказами, а сам позов в цій частині є недоведеним.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, будь-яких заяв чи клопотань не подавала.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України судове засідання проводиться без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

З копії свідоцтва про право власності на житло від 18.11.1994 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (а.с. 8).

Відповідно до ч. 2 ст. 112 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин, розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

П. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», передбачено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є зокрема квартира передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Доказів того, що між співвласниками була домовленість про розподіл часток у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, у тому числі нерівній, у справі не здобуто.

Таким чином, розмір часток кожного із співвласників майна - ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_2, яке знаходилось у спільній сумісній власності, складало по 1/3 цього майна.

Суд звертає увагу, що у поданій до нотаріуса заяві, яка міститься в матеріалах цивільної справи №0308/3606/12, ОСОБА_2 також не заперечувала щодо такого розподілу часток.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 5).

Отже, після смерті останнього відкрилася спадщина на 1/3 частини квартири АДРЕСА_6.

Відповідно до ст.525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2007 року п.1 у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні норми ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Судом встановлена та обставина, що спадкодавець ОСОБА_6 заповіту на випадок своєї смерті не залишив.

Відповідно до ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_6, відповідно як дружина спадкодавця. Крім неї, спадкоємцями першої черги за законом є його мати - ОСОБА_7 та діти - ОСОБА_8 та ОСОБА_4.

Статтею 549 ЦК УРСР установлено, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

ОСОБА_2 фактично спадщину прийняла, оскільки постійно, в тому числі і на день смерті, проживала в будинку разом з чоловіком за адресою: АДРЕСА_8. Вищевказана обставина доводиться висновком Луцького МВ УМВС від 04.03.2013 року, зі змісту якого слідує, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_8 проживала з 1980 року і по даний час на постійній основі, а також ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 27.01.2017 року у справі № 161/7255/16-ц (а.с. 18).

Разом з тим, спадщину після смерті ОСОБА_6 шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном також прийняли його мати - ОСОБА_7, вказана обставина не заперечується сторонами, а тому доказуванню не підлягає, донька - ОСОБА_4, що доводиться свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09 серпня 1999 року, та ОСОБА_8, що підтверджується висновком Луцького МВ УМВС від 11.02.2013 року, з якого слідує що в ході проведення ними перевірки було встановлено, що ОСОБА_8 з 01.01.1996 року по 31.12.1996 року постійно проживав за адресою: АДРЕСА_8 (а.с.16).

Відповідно до ст. 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Суд не приймає до уваги твердження відповідача ОСОБА_4 про неприйняття позивачем спадщини після смерті ОСОБА_6 посилаючись на наявну в матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_7, заяву ОСОБА_2 від 27.12.2002 року, в якій ОСОБА_2 зазначила про відмову від спадщини в тому числі після смерті її чоловіка, оскільки остання подана після спливу шестимісячного строку, а тому її не можна вважати такою що свідчить про відмову від прийняття спадщини та такою, що має правове значення для настання обумовлених нею наслідків, про що, зокрема, зазначено в ухвалі апеляційного суду Волинської області від 27.01.2017 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним (а.с.34 зворот).

Разом з тим, не заслуговують на увагу і доводи представника позивача, що ОСОБА_4 не прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6, оскільки та обставина, як зазначалося вище встановлена свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09 серпня 1999 року. Такі твердження сторони позивача суд вважає голослівними, виходячи з того, що у своїх попередніх позовних заявах поданих до суду, остання сама неодноразово зазначала, що усі спадкоємці, в тому числі ОСОБА_10, спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняли шляхом спільного проживання та управління спадковим майно. І з огляду на те, що позивач ОСОБА_2 проживала разом із спадкодавцем, їй достеменно було відомо уже на момент звернення до суду про те, чи проживала з ними ОСОБА_10 станом на 01.12.1996 року чи ні, а не вході опрацювання документів, як зазначає про це представник позивача.

Таким чином, кожен із перелічених осіб, в тому числі і позивач ОСОБА_2, як спадкоємець першої черги після смерті спадкодавця ОСОБА_6, якому належала 1/3 частина квартири, успадкував по 1/12 частині квартири АДРЕСА_6.

Оскільки, після смерті ОСОБА_6, його мати ОСОБА_7 успадкувала 1/12 частину квартири, то на момент смерті ОСОБА_7 їй належало вже 5/12 частки квартири АДРЕСА_9

ОСОБА_7, не оформивши своїх спадкових прав після смерті сина, померла ІНФОРМАЦІЯ_5 що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 6).

Після її смерті відкрилась спадщина на 5/12 частки квартири АДРЕСА_9

Спадкодавець ОСОБА_7 на випадок своєї смерті залишила заповіт від 06 квітня 1999 року, яким належну їй на праві спільної сумісної власності частину квартири АДРЕСА_2 заповіла ОСОБА_2 (а.с. 9).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 29 квітня 2013 року, яке набрало законної сили було встановлено, що ОСОБА_2 вступила у фактичне управління та володіння спадковим майном, що залишилося після смерті ОСОБА_7, зокрема, з моменту відкриття спадщини вона була держателем усіх правовстановлюючих документів, що належали на праві власності спадкодавцю, крім того, ОСОБА_2 проживала спільно зі спадкодавцем, а відповідно і користувалась речами особистого вжитку (побутовою технікою, тощо). Вказаним рішенням свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27.12.2002 року ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_7 на 2/3 частини квартири АДРЕСА_3 визнано недійсним.

Заяву ОСОБА_2 від 27.12.2002 року, в якій ОСОБА_2 зазначила про відмову від спадщини в тому числі після смерті ОСОБА_7, суд до уваги не приймає як таку, що не має правового значення з вищенаведених підстав.

Разом з тим, зі змісту самої заяви вбачається, що ОСОБА_2 не заперечувала проти оформлення спадщини ОСОБА_4 саме по смерті її батька ОСОБА_6

Осіб, передбачених ст. 535 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, судом не встановлено.

Таким чином, після смерті ОСОБА_7, ОСОБА_2 за заповітом перейшло 5/12 частки квартири АДРЕСА_10 (1/3 - згідно свідоцтва про право власності на житло від 18.11.1994 року та 1/6 - як спадщина після смерті ОСОБА_6).

ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть останнього серії НОМЕР_3

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1217встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкодавець ОСОБА_8 заповіту на випадок своєї смерті не залишив.

Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив.

Матеріалами справи доводиться та обставина, і це не заперечується відповідачем у справі, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_8 є його мати - позивач ОСОБА_2, та дочка - ОСОБА_3 Останні прийняли спадщину шляхом подачі відповідної заяви до Першої Луцької державної нотаріальної контори.

На день відкриття спадщини ОСОБА_8 належала 1/12 частка квартири, яку ОСОБА_8, як було встановлено вище, успадкував після смерті батька ОСОБА_6 Тобто, кожному з двох спадкоємців після смерті ОСОБА_8, в тому числі ОСОБА_2 належить 1/24 частки квартири АДРЕСА_10.

Що стосується заяви відповідача про пропуск позивачем позовної давності у даній справі, яка мотивована тим, що позивач ознайомилася з первісною постановою нотаріуса №1339/02-31 від 14.08.2014 про відмову у вчиненні нотаріальної дії ще в серпні 2014 року, і саме тоді повинна була дізнатися про своє порушене право, яке слід захищати в судовому порядку шляхом визнання права власності на спадкове майно, а з позовом звернулася 19.12.2017, тобто поза межами трьохрічного строку, то суд звертає увагу на наступне.

Дійсно, постановою державного нотаріуса Першої державної нотаріальної контори м. Луцька ОСОБА_11 від 14.08.2014, на яке покликається відповідач, було відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її свекрухи ОСОБА_7 Разом з тим, починаючи з 2013 року позивач намагається захистити свої спадкові права в суді, що підтверджується наявними у справі копіями судових рішень. Відтак, доводи відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності суд вважає необґрунтованими.

Проаналізуваши досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що за ОСОБА_2 слід визнати право власності на спадкове майно за законом, що залишилось після смерті чоловіка ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а саме -- на 1/12 частину квартири АДРЕСА_4; право власності на спадкове майно за заповітом, що залишилось після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 а саме - на 5/12 частин квартири АДРЕСА_5; та право власності на спадкове майно за законом, що залишилось після смерті сина ОСОБА_8, який помер 02травня 2002 року, а саме -- на 1/24 частин квартири АДРЕСА_5.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, на підставі ст.ст.529, 548, 549 ЦК УРСР, ст. ст. 1216, 1218, 1222, 1223, 1235, 1236, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно за законом, що залишилось після смерті чоловіка ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а саме -- на 1/12 частину квартири АДРЕСА_4.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно за заповітом, що залишилось після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 а саме -- на 5/12 частин квартири АДРЕСА_5.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно за законом, що залишилось після смерті сина ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7, а саме -- на 1/24 частин квартири АДРЕСА_5.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня вручення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 25.07.2018.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій