Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 724/254/17

провадження № 61-29156св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач 1 - ОСОБА_7,

відповідач 2 - ОСОБА_8,

представник відповідача 2 - ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області у складі судді Гураль Л. Л. від 29 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області у складі колегії суддів: Половінкіної Н. Ю., Кулянди М. І., Одинака О. О. від 08 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про розірвання договору довічного утримання та визнання недійсними договорів дарування.

Позовна заява мотивована тим, що 28 березня 2012 року вона уклала з відповідачами договір довічного утримання, відповідно до умов якого передала відповідачам у власність житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. За умовами вказаного договору відповідачі зобов'язалися довічно утримувати її, забезпечувати харчуванням і одягом, надавати їй необхідну допомогу та зберегти в її довічному користуванню будинок, визначено вартість матеріального забезпечення в розмірі 200 грн на місяць. Починаючи з 2013 року відповідачі припинили виконувати свої обов'язки щодо належного її утримання, будь-яку допомогу їй не надають, догляд за нею здійснюють.

Із довідки Хотинської державної нотаріальної контори від 07 лютого 2017 року № 74/01-16 їй стало відомо, що 28 березня 2012 року замість договорів довічного утримання з відповідачами були укладені договори дарування № № 365, 366 земельних ділянок площею 0,1000 га (кадастровий номер НОМЕР_1) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,1389 га (кадастровий номер НОМЕР_2) для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться на АДРЕСА_1.

Вказує, що наміру укладати договори дарування земельних ділянок у неї не було, так як вона з відповідачами домовилась про догляд, про що свідчить договір довічного утримання на будинок, який був укладений у цей же день.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила розірвати договір довічного утримання та визнати недійсними договори дарування земельних ділянок.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 травня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Розірвано договір довічного утримання (догляду) на житловий будинок на АДРЕСА_1, укладений 28 березня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, який посвідчено державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори Мартинюк Є. Р. та зареєстрований в реєстрі за № 363.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га, (кадастровий номер НОМЕР_1) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1, укладений 28 березня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ОСОБА_8,

який посвідчено державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори Мартинюк Є. Р. та зареєстрований в реєстрі за № 365.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1389 га, (кадастровий номер НОМЕР_2) для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_1, укладений 28 березня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, який посвідчено державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори Мартинюк Є. Р. та зареєстрований в реєстрі за № 366.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач підтвердила належними та допустимими доказами обґрунтованість своїх позовних вимог щодо наявності передбачених статтею 755 ЦК України підстав для розірвання оспорюваного договору довічного утримання та передбачених статтею 229 ЦК України підстав для визнання недійсним оспорюваних договорів дарування.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 08 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У серпні 2017 року ОСОБА_8 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не з'ясували всіх фактичних обставин справи, не врахували, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо невиконання або неналежного виконання відповідачами умов договору довічного утримання та наявність обставин, які вказують на помилку під час укладання договорів дарування земельних ділянок.

Відзив на касаційну скаргу до суду не подано.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

До Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 28 березня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ОСОБА_8 був укладений договір довічного утримання (догляду), відповідно до якого позивач передала у власність відповідачам житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходяться на АДРЕСА_1 в рівних частинах.

Пунктами 5, 6 вказаного договору визначено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зобов'язуються довічно утримувати ОСОБА_4, забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, зберегти в її довічному користуванні зазначений в договорі житловий будинок. Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, ліками, догляду і необхідної допомоги) визначена сторонами в розмірі 200 грн в місяць.

Пунктом 11 договору передбачено, що цей договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадках невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін - в судовому порядку.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач вказувала на невиконання зазначених умов договору відповідачами, що є підставою для розірвання договору довічного утримання.

Статтею 744 ЦК України передбачно, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням (або) доглядом довічно.

Відповідно до статті 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача, у випадку невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Установивши, що відповідачі належним чином не виконують своїх обов'язків, визначених пунктами 5, 6 договору довічного утримання, а саме, щодо забезпечення позивача харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою в розмірі 200 грн в місяць, суди дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для розірвання договору довічного утримання.

Відповідачами на підтвердження виконання ними передбачених договором довічного утримання обов'язків не надано належних та допустимих доказів.

Вирішуючи спір в частині визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок, суд встановив, що 28 березня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ОСОБА_8 був укладений договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер: НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Цього ж дня, між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ОСОБА_8 був укладений договір дарування земельної ділянки площею 0,1389 га, кадастровий номер: НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

ОСОБА_4, звертаючись до суду з позовом про визнання вказаних договорів дарування недійсними, посилалась на те, що договір дарування уклала під впливом помилки, оскільки вважала, що підписує договір довічного утримання та мала на меті отримати від відповідачів необхідну допомогу та догляд.

Згідно з частинами першою - третьої, п'ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

У частині першій статті 229 ЦК України розкривається також зміст помилки, яка може призвести до недійсності правочину. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, її стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за договором купівлі-продажу та продовження позивачем проживати у житловому будинку після укладення договору відчуження.

У кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є одинокою, безпомічною людиною, похилого віку, потребує сторонньої допомоги, після укладення оспорюваних договорів дарування позивач продовжувала користуватися спірними земельними ділянками та уклала їх в один день із договором довічного утримання.

З огляду на викладене є обґрунтованим доводи позивача про те, що укладаючи оспорювані договори дарування, позивач неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, а тому ці договори підлягають визнанню недійсними на підставі статті 229 ЦК України.

Посилання відповідачів на недоведеність та безпідставність позовних вимог ОСОБА_4 спростовуються встановленими обставинами справи.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 08 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило