Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 640/8804/17

провадження № 61-396св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, - Головне управління Державної фіскальної служби України у Харківській області,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби України у Харківській області на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Бровченка І. О., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на частку у майні, що є спільною сумісною власністю, посилаючись на те, що 23 березня 1999 року ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1. 21 серпня 1999 року вона уклала з відповідачем шлюб, та з цього часу вони стали проживати у вказаній квартирі, зробили у ній капітальний ремонт, що збільшило її вартість. Крім цього, 18 грудня 2015 року між її чоловіком та його батьком ОСОБА_6 було укладено договір дарування грошових коштів на суму 10 млн. грн, який нотаріально не посвідчений, а тому є нікчемним. Враховуючи викладене, з урахуванням уточнення позовних вимог, ОСОБА_4 просила визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя та припинити право спільної сумісної власності на нього, визначити за нею та відповідачем по 1/2 частині квартири та грошових коштів, зобов'язати ОСОБА_5 передати їй 5 млн. грн.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 21 серпня 2017 року у складі судді Губської Я. В. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірна квартира була придбана відповідачем до укладення шлюбу між сторонами. ОСОБА_4 не надано доказів того, що в результаті спільної праці відбулося покращення стану квартири та збільшення її вартості. Посилання позивача на нікчемність договору дарування є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Цей договір виконаний сторонами, однак правочин не був нотаріально посвідчений у зв'язку із смертю батька відповідача.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби України у Харківській області (далі - ГУ ДФС України у Харківській області) на рішення Київського районного суду міста Харкова від 21 серпня 2017 року закрито.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у ГУ ДФС України у Харківській області не виникло права на оскарження рішення Київського районного суду міста Харкова від 21 серпня 2017 року, оскільки судом не вирішувалися питання про права та обов'язки заявника, який не є учасником відповідних цивільних (сімейних) правовідносин.

У грудні 2017 року ГУ ДФС України у Харківській області подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2017 року, а справу направити для продовження розгляду до цього ж суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 було заявлено вимогу про визнання за нею 1/2 частини грошових коштів, які були отримані відповідачем на підставі нотаріально не посвідченого договору дарування. Наслідком визнання судом вказаного договору дійсним є зменшення нарахованих відповідачу податків та зборів. Розгляд цієї справи відбувся без залучення ГУ ДФС України у Харківській області як третьої особи. Рішення могло вплинути на права та обов'язки відповідача, оскільки вказані грошові кошти є предметом спору в адміністративній справі за позовом ОСОБА_5 до ГУ ДФС України у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 17 травня 2018 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду міста Харкова.

29 серпня 2018 року ОСОБА_5 подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення і просив відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на те, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є сімейними. Рішенням місцевого суду не були і не могли бути вирішенні питання про права та обов'язки ГУ ДФС України у Харківській області, а тому податковий орган не має права на його оскарження. Крім цього, заявник не позбавлений права спростувати обставини, встановлені рішенням Київського районного суду міста Харкова від 21 серпня 2017 року, під час розгляду адміністративної справи.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено, що 23 березня 1999 року ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1.

З 21 серпня 1999 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

18 грудня 2015 року між ОСОБА_5 та його батьком ОСОБА_6 було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_6 подарував ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 10 млн. грн.

Пунктами 2, 5, 6 договору передбачено, що дарувальник свідчить, що дійсно є власником грошових коштів та не має обмежень щодо свого права розпорядження грошовими коштами, прийняття обдаровуваним примірника даного договору є прийняттям дарунка. Сторонами підтверджено, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності з їх справжньою волею, без будь-якого тиску, обману, не є результатом впливу тяжких обставин, в повній мірі відповідає їх бажанням настання правових наслідків, що створюються даним договором, про що свідчать їх особисті підписи на договорі.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 вказувала, що за спільні кошти вона з чоловіком здійснили у спірній квартирі капітальний ремонт, що збільшило її вартість. Грошові кошти, які відповідач отримав від батька за договором дарування, також є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до частини першої статті 292 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 8 постанови від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК України 2004 року права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Системний аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що особи, які не брали участі у справі, мають право на апеляційне оскарження лише за умови, що суд вирішив питання про їх права та обов'язки.

Закриваючи апеляційне провадження у справі, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що рішення суду першої інстанції не стосується прав та обов'язків ГУ ДФС України у Харківській області, яке не є учасником відповідних цивільних (сімейних) правовідносин.

Доводи касаційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції могло вплинути на права та обов'язки відповідача, оскільки грошові кошти за договором дарування є предметом спору у справі за позовом ОСОБА_5 до ГУ ДФС України у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень, не заслуговують на увагу, оскільки заявник не позбавлений права спростувати обставини, встановлені рішенням Київського районного суду міста Харкова від 21 серпня 2017 року, під час розгляду адміністративної справи.

ГУ ДФС України у Харківській області має особливий цивільно-правовий статус, оскільки є державним органом, який може мати цивільні права та обов'язки виключно у зв'язку із забезпеченням можливості здійснення своєї основної діяльності - реалізації податкової та митної політики. Заявник не був стороною спірного договору дарування і не перебував із сторонами у цивільних правовідносинах, визнання договору дійсним не є предметом позову у цій справі, тому у нього не виникло право на оскарження ухваленого у ній рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби України у Харківській області залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов