Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 1512/2-1756/11

провадження № 61-1144св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б.І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - Київська районна адміністрація Одеської міської ради,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Київської районної адміністрації Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси у складі судді Реви С. В. від 10 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. Г., від 08 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2010 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, про знесення самочинного будівництва.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачами проведена самовільна реконструкція квартири АДРЕСА_1 шляхом збільшення площі балкону, про що працівниками Київської районної адміністрації Одеської міської ради 14 червня 2010 року складено акт.

10 червня 2010 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради відповідачам направила лист з вимогами щодо припинення самовільних будівельних робіт та надання правовстановлюючих документів, однак ці вимоги було залишено без задоволення.

Позивач вказував, що дії відповідачів з реконструкції квартири проводилися з порушенням норм, встановлених Положенням про порядок реконструкції вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень в м. Одесі, затвердженим рішенням Одеської міської ради від 17 квітня 2001 року № 2153-ХХІІІ, без відповідного дозволу на виконання будівельних робіт з реконструкції квартири, що робить цю реконструкцію самочинною, а тому самочинно реконструйований балкон підлягає приведенню до попереднього стану шляхом знесення за рахунок відповідачів на підставі частини сьомої статті 376 ЦК України.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси у складі судді Реви С. В. від 10 серпня 2015 року у задоволенні позову Київської районної адміністрації Одеської міської ради відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що збільшення площі балкону, яке здійснено відповідачами, не порушує права інших осіб, а Київська районна адміністрація Одеської міської ради не надала доказів на підтвердження того, що проведена відповідачами реконструкція квартири шляхом збільшення площі балкону не відповідає архітектурно-будівельним, протипожежним, санітарним нормам.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2017 року апеляційну скаргу Київської районної адміністрації Одеської міської ради відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог Київської районної адміністрації Одеської міської ради про знесення самовільно добудованої частини балкону є законним та обґрунтованим, оскільки позивач не довів своїх позовних вимог.

У грудні 2017 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не врахували, що відповідачі, здійснюючи добудову до балкону, не отримали дозволи на вказане будівництво, які передбачені чинним законодавством, тобто ця добудова є самочинним будівництвом та відповідно до вимог частини сьомої статті 376 ЦК України, у редакції чинній на час пред'явлення позову, підлягає знесенню.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що згідно з актом від 14 червня 2010 року, складеним представниками Київської районної адміністрації Одеської міської ради, відповідачі самовільно, без проектної документації та дозволу інспекції архітектурно-будівельного контролю, провели роботи щодо збільшення площі балкону у квартирі АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з позовом, Київська районна адміністрація Одеської міської ради просила зобов'язати відповідачів знести самовільно добудовану частину балкону.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. А в частині другій цієї статті вказано, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

За змістом статті 15 ЦПК України 2004 року як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15 ЦПК України 2004 року).

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 КАС України 2004 року є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами пункту 1 частини другої статті 17 КАС України 2004 року юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом пункту 5 частини четвертої статті 50 КАС України 2004 року громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень, зокрема, в інших випадках, встановлених законом.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов'язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов'язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Як орган місцевого самоврядування Київська районна адміністрація Одеської міської ради відповідно до статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» правомочна розглядати та вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до її відання.

У статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, зокрема, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження: управління об'єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню.

Відповідно до підпункту 3 пункту «б» частини першої статті 31 цього Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

Аналогічну норму закріплено у статті 14 Закону України «Про основи містобудування».

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про основи містобудування» державне регулювання у сфері містобудування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами в порядку, встановленому законодавством.

За положеннями частини першої статті 376 ЦК України, у редакції, чинній станом на час пред'явлення позову, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (частина сьома статті 376 ЦК України, у редакції, чинній станом на час пред'явлення позову).

У справі, що переглядається, Київська районна адміністрація Одеської міської ради звернулася до суду з позовом про зобов'язання відповідачів знести самочинно добудовану частину балкону, у зв'язку з відсутністю дозволу на виконання будівельних робіт та невиконанням у добровільному порядку припису про припинення будівельних робіт, тобто з підстав, передбачених частиною сьомою статті 376 ЦК України.

Отже, спірні правовідносини в цій справі обумовлені реалізацією позивачем передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» делегованих повноважень щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності. Здійснення такого державного контролю означає обов'язковість прийнятих за його результатами рішень для підконтрольного суб'єкта, що свідчить про владно-управлінський характер, а отже і публічно-правову природу таких правовідносин.

Вказаний висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду: від 10 квітня 2018 року у справі № 14-48цс18, від 11 квітня 2018 року у справі № 11-96апп18,від 15 травня 2018 року у справі № 11-346апп18, від 30 травня 2018 року у справі № 14-92цс18.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже спір, який є предметом цього розгляду, є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб'єкта владних повноважень, який реалізовує у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції стосовно виявлення та усунення порушень у сфері містобудівної діяльності шляхом знесення самочинно збудованого об'єкта містобудування. Справа за позовом такого суб'єкта владних повноважень, який звернувся до суду з позовом про демонтаж самочинно збудованого об'єкта, відповідно до наведеного вище припису закону, належить до юрисдикції адміністративних судів.

Згідно пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд свою ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.

Відповідно до змісту частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України.

Згідно положень частини першої статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Враховуючи викладене, колегія суддів повідомляє Київську районну адміністрацію Одеської міської ради про те, що розгляд її позовних вимог до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, про знесення самочинного будівництва віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Керуючись статтями 409, 414 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Київської районної адміністрації Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Київської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, про знесення самочинного будівництва закрити.

Повідомити Київську районну адміністрацію Одеської міської ради, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б.І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта