Апеляційний суд Житомирської області
Справа №287/431/17-ц Головуючий у 1-й інст. Волощук В. В.
Категорія 50 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року

Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 287/431/17-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 23 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Волощука В.В. у м. Олевську,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дитини. В обґрунтування позову зазначала, що між нею та відповідачем було розірвано шлюб під час якого у подружжя народилася донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 08.12.2015 з відповідача було стягнуто аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач зазначала, що вказані аліменти отримує не регулярно, інших утриманців відповідач не має, має стабільний дохід, потреби дитини ростуть, а тому просила стягнути із ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 08.07.2017 та додаткових витрат на дитину у розмірі 600 грн щомісячно.

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 23 квітня 2018 року у задоволення позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що не може бути підставою для збільшення розміру аліментів - зміна законодавства.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 08.12.2015 було стягнуто аліменти із ОСОБА_2 на утримання дитини у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 звертаючись до суду із позовною заявою про збільшення розміру аліментів посилалася на те, що витрати на утримання дитини істотно збільшилися, що позбавляє можливості позивача забезпечити належне утримання дитини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції обґрунтовував свою позицію тим, що позивачем не надано та не підтверджено належними доказами наявність обставин, визначених ч.1 ст.192 СК України для збільшення розміру аліментів на утримання дитини, а також позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що нею понесено додаткові витрати на дитину.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд Житомирської області вважає, що зазначеним вимогам судове рішення в частині відмови у збільшенні розміру аліментів не відповідає.

Згідно частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).

Судом встановлено, що малолітня ОСОБА_3 проживає разом із матір'ю та перебуває на її утриманні, відповідач сплачує аліменти на дочку - 1/4 частки свого заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, не одружений, є інвалідом 3-ї групи загального захворювання, не має на утриманні інших дітей та непрацездатних дружини, батьків, сплачує аліменти тільки на одну дитину від попереднього шлюбу - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Стаття 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Той факт, що ОСОБА_2 знаходиться на диспансерному обліку та на обліку і лікуванні у лікаря невролога та, що матеріальний стан останнього не змінився не є достатньою підставою для відмови у збільшенні розміру аліментів, визначеного законом, а також не звільняє його від обов'язку утримувати до досягнення повноліття дитини, батьком якої він є.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Відповідно до ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 182 СК України, до якої внесено зміни Законом України № 2037-УІП «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності 08 липня 2017 року, визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» з 01 січня 2018 року розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років становить 1860 грн, тобто відповідач сплачує аліменти в розмірі меншому, ніж встановлено чинним законодавством.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у меншому за мінімальний розмір, встановлений статтею 182 СК України, призводить до порушення прав дитини на належне матеріальне забезпечення.

Крім того, батьки мають рівні обов'язки щодо утримання дитини.

Апеляційний суд приходить до висновку, що розмір стягнутих за рішенням суду аліментів не є незмінним та у випадку виникнення відповідних підстав може змінюватись. Прийняття Закону України «Про внесення змін щодо мінімального розміру аліментів» спрямоване на посилення захисту прав дитини на належне утримання, а тому є підставою для зміни розміру стягнутих з відповідача аліментів.

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржуване рішення в частині відмови у збільшенні розміру аліментів ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Щодо відмови у стягненні додаткових витрат на дитину, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні цих вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Пред'являючи позов про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, ОСОБА_1 посилалась на те, що донька перебувала на амбулаторному лікуванні у КУ «Олевська ЦРЛ» з 22.07.2015 по 29.07.2015 та повторно з 03.02.2017 по 17.02.2017, отримала путівку на санітарно-курортне лікування.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_2, виданої Коростенською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Житомирській області від 19.01.2018 № 4318, дохід від здійснення підприємницької діяльності за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 становить 2850 грн.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Стаття 185 СК України передбачає притягнення батьків до участі у додаткових витратах на дитину, а не до додаткового стягнення коштів на утримання, ставить обох батьків в однакове становище.

Участь у додаткових витратах батьків, які сплачують аліменти або до яких не заявлялися вимоги про сплату аліментів, може бути лише у випадках, що викликані особливими обставинами (розвитком здібності дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Законодавець до особливих обставин відносить і позитивні чинники.

Так, особливими позитивними обставинами називають розвиток здібностей дитини і, як приклад, наводять схильність дитини до музики, що викликало додаткові витрати з боку того батька, з ким проживає дитина, в необхідності придбати музичний інструмент, схильність може бути виявлена в спорті - витрати на оплату тренерів, спортивного інвентарю, оренди залу, басейна тощо.

Отже, у витратах, понесених при звичайному способі життя, хоча вони і будуть додатковими, але не викликаними особливими обставинами, участь другого з батьків не є обов'язковою.

Розмір суми, що стягується з одного із батьків дитини, зобов'язаного брати участь у додаткових витратах на дитину, зумовлених особливими обставинами, повинен визначатися залежно від понесених або передбачуваних витрат.

В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У пунктах 18, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 зазначено, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини можуть залучатися батьки, а додаткові витрати це такі, які викликані особливими обставинами: розвитком здібностей дітей, хворобою, каліцтвом тощо.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування, виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні додаткових витрат на утримання дитини слід залишити без змін, рішення суду в частині відмови у збільшенні розміру аліментів підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 23 квітня 2018 року в частині відмови у збільшенні розміру аліментів скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер фізичної особи платника податків НОМЕР_1, проживає АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ? частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 31 липня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 31 липня 2018 року.

Головуючий

Судді