Справа № 212/346/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

28 серпня 2018 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Пустовіт О.Г., за участі секретаря судового засідання Конограй В.В., без участі сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду міста Кривого Рогу, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давнини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3, в якому просив визнати за ним право власності на 1/3 частку квартири № 13 площею 44,62 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м., розташовану на четвертому поверсі п'ятиповерхового будинку АДРЕСА_1 належну ОСОБА_3, в порядку набувальної давнини. Пояснивши свою заяву тим, що відповідач по справі ОСОБА_3 доводиться позивачу двоюрідним племінником, є сином його двоюрідної сестри, яка трагічно загинула в 1984 році в Кемеровській області, Росія. За наполяганням матері позивача ОСОБА_4, яка вже померла в 2004 році, він у 1985 році привіз відповідача до м. Кривого Рогу, де виховував його в своїй сім'ї як рідного сина, але усиновлення не оформлював. Позивач його матір ОСОБА_4 і відповідач ОСОБА_3 постійно проживали і була зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1. Вказана квартира належала позивачу, відповідачу ОСОБА_3 і матері позивача ОСОБА_6 на підставі права спільної сумісної власності. В 2000 році в їх сім'ї почались негаразди: мати стала хворіти, а відповідач ОСОБА_3, якому на той час виповнилось 18 років, не хотів працевлаштовуватись, ухилявся від призова на строкову службу в армію. Коли в жовтні 2003 року він в черговий раз отримав повістку для явки у Військкомат, він просто зібрав свої речі і добровільно виїхав за межі України до Росії, де в нього в Кемеровській області залишились родичі. Він свою нову адресу ні позивачу, ні бабі не сповістив, за 13 років відсутності відповідача ОСОБА_3 в м. Кривому Розі спілкувались тільки декілька разів по телефону. Жодних претензій з приводу розподілу спільного сумісного майна-квартири відповідач ОСОБА_3 ніколи до позивача не пред'являв. Позивач неодноразово просив його приїхати в м. Кривий Ріг, знятися з реєстрації в квартирі і вирішити питання про його частку в спільній сумісній власності, але відповідач заявив, що приїжджати в Україну наміру не має, а квартира його не цікавить. Мати позивача ОСОБА_4 в 2004 році померла. Після смерті матері позивач, будучи її єдиним спадкоємцем 1 черги за законом і спадкоємцем за її заповітом, спадщину прийняв, переоформив на своє ім'я і зараз я є власником 2/З часток квартири АДРЕСА_1. Тому просив визнати за ним право власності в порядку набувальної давнини.

Ухвалою судді від 19 січня 2018 року позов було залишено без руху і позивачеві було надано строк для усунення недоліків.

06 лютого 2018 року позивачем на виконання ухвали суду були надані документи, якими недоліки, зазначені в ухвалі, були усунуті.

Ухвалою суду від 08 лютого 2018 року позов було прийнято до провадження суду і призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 15 березня 2018 року.

Ухвалою суду від 15 березня 2018 року за наслідками підготовчого судового засідання позов було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні в загальному порядку на 12 квітня 2018 року.

Ухвалою суду від 12 квітня 2018 року судовий розгляд відкладено на 29 травня 2018 року, у зв'язку неявкою сторін у судове засідання.

Ухвалою суду від 29 травня 2018 року судовий розгляд відкладено на 31 липня 2018 року, у зв'язку неявкою сторін у судове засідання.

Ухвалою суду від 29 травня 2018 року судовий розгляд відкладено на 31 липня 2018 року, у зв'язку неявкою сторін у судове засідання.

Позивач у судове засідання не з'явився, його представник ОСОБА_7 надала суду письмову заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, заявлені позовні вимоги підтримала і просила задовольнити у повному обсязі.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи суду не надавав. Тому суд, у відповідності з вимогами ст.280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у її відсутність, постановивши по справі заочне рішення.

У відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне.

Згідно Свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_3 виданого Комунальним підприємством «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 03.07.2002 року власником квартири АДРЕСА_1 зазначена ОСОБА_4, члени її родини ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Відповідно довідки № 115 ТзОВ «Житлокомцентр» від 16.11.2017 року зареєстрованими значаться за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Згідно Свідоцтва про смерть НОМЕР_2 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції міста Кривого Рогу, ОСОБА_4, померла ІНФОРМАЦІЯ_4.

В свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 14 грудня 2016 року спадкоємцем майна ОСОБА_4, 1929 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 є син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, спадщина на яку видано свідоцтво складається з 1/3 частки квартири, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, дане свідоцтво посвідчене приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Герасимовою Л.С.

Відповідно довідки Виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради відділу реєстрації місця проживання громадян від 07.12.2016 року ОСОБА_4, знята з реєстрації 09.11.2004 року, у зв'язку із смертю.

Згідно висновку оціночної вартості квартири, загальна вартість об'єкту, квартири АДРЕСА_1, станом на 18.01.2018 року становить 75 000 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог статті 344 Цивільного кодексу України, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Отже, для набуття права власності на майно за набувальною давністю відповідно до вимог ст.344 ЦК України, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

Аналізуючи поняття "добросовісності володіння", як ознаку набувальної давності за ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

При набувальній давності тягар доказування добросовісності лягає на зацікавлену сторону - на позивача. Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю.

При цьому, виходячи зі змісту статті ст.344 ЦК України особа, що має право на визнання права власності на майно за набувальною давністю повинна бути незаконним добросовісним володільцем цього майна, тобто фактичним володільцем, який не має будь-якого титулу (права власності, користування, сервітуту та інші) на це майно, а наявність відповідного титулу виключає застосування положень статті 344 Цивільного кодексу України.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на чуже майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Добросовісність заволодіння майном особою полягає в її переконанні, що заволодіння правомірне, тобто майно надійшло до неї законно, а саме: особа при заволодіння майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності чи володіння майном. При цьому факт обізнаності особи про те, що вона не є власником не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

Відкритість володіння полягає в тому, що фактичний незаконний володілець майна, здійснюючи володіння повинен ставитись до речі як до своєї власної (експлуатувати, вживати необхідні заходи до утримання), не приховуючи цього факту від інших осіб. При цьому від давнісного володільця не вимагається здійснення активних дій для демонстрації свого володіння іншим особам, а вимагається лише утримання від дій, спрямованих на його приховування.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Частиною 8 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Цивільний кодекс України набрав чинності 1 січня 2004 року, тому норма ст.344 даного Кодексу може застосовуватися до правовідносин, які виникли після 1 січня 2004 року.

Враховуючи те, що позивач з 1967 року по теперішній час добросовісно і відкрито володіє квартирою АДРЕСА_1, суд вважає, що позов підлягає задоволенню і за позивачем в порядку набувальної давнини підлягає визнанню право власності на зазначену квартиру.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.7, 8, 9-11, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давнини - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, право власності на 1/3 частку квартири №13 загальною площею 44,62 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м., розташовану на четвертому поверсі п'ятиповерхового будинку №39, розташованому за адресою: АДРЕСА_1, належну ОСОБА_3 в порядку набувальної давнини.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повний текст рішення складений та підписаний 03 вересня 2018 року.

Суддя: О. Г. Пустовіт