ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 522/1463/15-ц

провадження № 61-13523св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2015 року, ухвалене у складі судді Ільченко Н. А., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 січня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Фальчука В. П., Кравця Ю. І., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі -ГУ МВС України в Одеській області) про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що незаконними наказами відповідача № 1714 та № 434 о/с від 27 серпня 2012 року його звільнено з роботи в органах внутрішніх справ України, чим завдано шкоди його честі і гідності та діловій репутація як працівника органів внутрішніх справ.

Також вказував, що відповідач не видав трудову книжку у день звільнення, чим порушив законні права та створив перешкоди для працевлаштування і нормального існування, що призвело до втрати ним нормальних життєвих зв'язків та вимагало додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначав, що внаслідок незаконного звільнення та відмови у видачі трудової книжки йому завдано моральної шкоди, розмір якої він оцінює у 800 000 грн.

За таких обставин позивач просив стягнути з ГУ МВС України в Одеській області моральну шкоду у розмірі 800 000 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2015 року залучено у якості співвідповідача у справі Головне управління Державної казначейської служби України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки Законом України «Про міліцію», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ не передбачено порядку відшкодування працівнику міліції моральної шкоди у разі незаконного звільнення його з роботи та відмови у видачі трудової книжки.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2015 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з його висновками про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, а доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують.

У березні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі зазначив про неврахування судами попередніх інстанції статті 25 Закону України «Про міліцію», якою визначено порядок відшкодування шкоди, завданої працівником міліції, тому зроблено помилковий висновок про те, що законодавством, яке регулює порядок проходження служби в органах внутрішніх справ не передбачено відшкодування моральної шкоди у зв'язку з незаконним звільненням зі служби працівників міліції.

Вказував, що посадові особи ГУ МВС України в Одеській області зобов'язані відповідати за незаконні дії відносно нього, які полягають у виданні незаконних наказів про звільнення № 1714 та № 434 від 27 серпня 2012 року; невидачі трудової книжки в день звільнення, що є обмеженням його прав щодо працевлаштування; приниженні честі, гідності та ділової репутації як працівника органів внутрішніх справ. Судами не прийнято до уваги, що вказаними незаконними діями відповідача заявнику завдано моральної шкоди та необґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 травня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 15 червня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 18 липня 2011 року позивач звільнений у запас Збройних Сил за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ (за дискредитацію) на підставі наказів начальника ГУ МВС України в Одеській області № 934 та № 338 о/с.

Суди встановили, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2012 року у справі № 2а/1570/6658/2011 визнані протиправними та скасовані накази начальника ГУ МВС України в Одеській області № 934 о/с від 18 липня 2011 року та № 338 о/с від 18 липня 2011 року в частині звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ, поновлено його на попередній посаді та стягнено з ГУ МВС України в Одеській області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по дату винесення рішення. Суд допустив негайне виконання цього рішення в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді та стягнення на його користь з ГУ МВС України в Одеській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На виконання вказаної постанови Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2012 року начальником ГУ МВС України в Одеській області видано наказ № 93 о/с від 7 березня 2012 року про скасування пунктів наказів ГУ МВС України в Одеській області № 934 від 18 липня 2011 року та № 338 о/с від 18 липня 2011 року в частині звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ; позивача поновлено на попередній посаді.

Також судами встановлено, що 27 серпня 2012 року ОСОБА_4 звільнений у запас Збройних Сил за пункту 66 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ (за дискредитацію) відповідно до наказів начальника ГУ МВС України в Одеській області № 1714 та № 434 о/с від 27 серпня 2012 року.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2014 року у справі № 1570/5239/2012, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2014 року, визнані протиправними та скасовані накази начальника ГУ МВС України в Одеській області № 1714 та № 434 о/с від 27 серпня 2012 року про звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ. У задоволені позовних вимог ОСОБА_4 про поновлення на попередній посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Із вказаної постанови суди встановили, що постанова Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2012 року у справі № 2а/1570/6658/2011, яка стала підставою для поновлення ОСОБА_4 на посаді після першого звільнення згідно наказів начальника ГУ МВС України в Одеській області № 934 та № 338 о/с від 18 липня 2011 року, скасована та у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 вересня 2013 року. У зв'язку з чим наказом начальника ГУ МВС України в Одеській області № 689 о/с від 28 грудня 2012 року визнано таким, що втратив чинність раніше виданий ним наказ № 93 о/с від 7 березня 2012 року в частині поновлення ОСОБА_4 на попередній посаді.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що позивач відмовився від отримання трудової книжки 30 серпня 2012 року, навмисно ухилявся від її отримання, незважаючи на повідомлення про необхідність прибуття до відділу кадрів та отримання трудової книжки, не вчиняв до грудня 2014 року будь-яких дій для отримання трудової книжки та отримав її лише у лютому 2015 року.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до вимог статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Статтею 60 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судових рішень, визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи справу, належним чином дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши наведені норми права, суди дійшли правильного висновку про те, що позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги про те, що Законом України «Про міліцію» визначений порядок відшкодування шкоди працівника міліції є безпідставними, оскільки положення вказаного Закону гарантують відшкодування шкоди, завданої працівниками міліції громадянам, та його дія не поширюється на правовідносини щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику міліції у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Твердження заявника про завдання йому моральної шкоди внаслідок невидачі трудової книжки в день звільнення та обмеження його прав на працевлаштування відхиляються касаційним судом, оскільки судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач відмовився від отримання трудової книжки 30 серпня 2012 року, навмисно ухилявся від її отримання, незважаючи на повідомлення про необхідність прибуття до відділу кадрів для отримання трудової книжки, не вчиняв до грудня 2014 року будь-яких дій для її отримання.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів попередніх інстанції щодо встановлених обставин справи Однак згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуальною права і не може встановлювати або (тa) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик