КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 360/1947/18

номер провадження: 22-ц/824/3975/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Савченка С.І., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Рубан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 27 вересня 2018 року у складі судді Стасенка Г.В. та присяжних: ОСОБА_2, ОСОБА_3, у справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Ірпінське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Київській області, про визнання фізичної особи безвісно відсутньою,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, заінтересована особа: Ірпінське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Київській області, про визнання фізичної особи безвісно відсутньою.

Заява мотивована тим, що 22 вересня 2006 року вона, ОСОБА_1, зареєструвала шлюб із ОСОБА_4, від якого у них народилась дочка - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Будьоннівського районного суду міста Донецька від 22 січня 2010 року стягнуто із ОСОБА_4 аліменти на утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку до повноліття дитини. Вказувала, що на підставі рішення Будьоннівського районного суду міста Донецька від 23 листопада 2012 року шлюб між нею та ОСОБА_4 був розірваний. Зазначала, що у першій половині січня 2014 року ОСОБА_4 пішов із дому і не повернувся, на зв'язок із рідними та близькими людьми не виходить, аліменти та будь-яку матеріальну допомогу на утримання дочки не надає.

Зазначала, що на початку лютого 2014 року у зв'язку з початком бойових дій у місті Донецьку вона разом з дочкою виїхали на тимчасове проживання до міста Києва, а в подальшому у серпні 2016 року переїхали проживати у с.Вабля Бородянськогорайону Київської області, де вони стали на облік, як внутрішньо переміщені особи. На звернення заявника 23 лютого 2018 року Бородянським відділенням поліції Ірпінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_4 було оголошено в державний розшук, як безвісти зниклу особу та заведено розшукову справу № 06/01/79-2018. Вказувала, що їй та родичам ОСОБА_4 місце його проживання чи перебування до цього часу не відомо. Визнання ОСОБА_4 безвісно відсутнім необхідно заявнику для створення належних умов матеріального забезпечення малолітньої дочки, для призначення державної пенсії по втраті годувальника.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця міста Донецька та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 безвісно відсутнім з 23 лютого 2018 року.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 27 вересня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її заяву про визнання фізичної особи безвісно відсутньою задовольнити, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що на території міста Донецьк проводиться АТО, тому на цю територію не поширюється дія Конституції та законів України, а відтак вважає, що суд дійшов помилкового висновки суду про те, що заявником не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 за останнім місцем проживання та реєстрації в місті Донецьку відсутній більше одного року і його місцеперебування не відоме, оскільки отримані документи з міста Донецька не можуть бути належними доказами по даній справі. Вказує, що суд не дав належної оцінки виконавчому документу, виданого 22 січня 2010 року Будьонівським районним судом міста Донецька про стягнення із ОСОБА_4 аліментів на утримання дочки ОСОБА_6 у розмірі 1/4 частини з усіх його видів заробітку (доходу) та не з'ясував в органах юстиції про відкриття виконавчого провадження за даним виконавчим документом та наявність заборгованості за аліментами. Крім того, зазначає, що судом не взято до уваги, що у зв'язку з початком бойових дій у місті Донецьку заявник разом з дочкою виїхали на тимчасове проживання до міста Києва, а в подальшому у серпні 2016 року переїхали проживати у с.Вабля Бородянського району Київської області, де вони стали на облік, як внутрішньо переміщені особи та проживають по цей час.

Ірпінське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Київській області не скористалося своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направило.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась. Апеляційним судом направлялася судова повістка про виклик ОСОБА_1 на зазначену нею адресу місця реєстрації та проживання (а.с.1,15,61). На адресу апеляційного суду повернувся конверт із судовою повісткою, адресованою ОСОБА_1, який повернуто поштовим відділенням з відміткою, що адресат відмовився одержувати судову повістку (а.с.64-65).

Відповідно ч.9 ст.130 ЦПК України у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

За таких обставин ОСОБА_1вважається належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання.

Ірпінське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Київській області в судове засідання не з`явилося, про дату, час і місце розгляду справи було повідомлене належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.63).

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку заявника ОСОБА_1 та представника Ірпінського об'єднанння управління Пенсійного фонду України в Київській областітакою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1,суд першої інстанції виходив із того, що заявником не доведено факту відсутності ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, в місці його постійного проживання понад один рік, тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 27 червня ОСОБА_1 була зареєстрована в АДРЕСА_5,що підтверджується копією її паспорта серії НОМЕР_3.

22 вересня 2006 року між заявником ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, від якого у них народилась дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Встановлено, що рішенням Будьоннівського районного суду міста Донецька від 22 січня 2010 року із ОСОБА_4 на корить ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісяця, до повноліття дитини, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку.

Рішенням Будьоннівського районного суду міста Донецька від 23 листопада 2012 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано.

Згідно довідки № НОМЕР_1 від 16 лютого 2015 року про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, ОСОБА_1 разом із ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, перемістилася з тимчасово окупованої території в АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки № НОМЕР_2 від 16 вересня 2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, ОСОБА_1 разом із ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає у АДРЕСА_6

Як вбачається з довідок виконавчого комітету Новогребельської сільської ради Бородянського району Київської області від 07 серпня 2018 року №366, №367, ОСОБА_1 та її малолітня дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані та проживають АДРЕСА_7 з 16 серпня 2016 року по даний час.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Новогребельської сільської ради Бородянського району Київської області від 07 серпня 2018 року №368, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, на території Новогребельської сільської ради Бородянського району Київської області не зареєстрований та не проживає.

Відповідно до листа Бородянського відділення поліції Ірпінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області від 23 лютого 2018 року № С-27/109/1007-18, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_9, перебуває у державному розшуку, як безвісно зникла особа, розшукова справа № 06/01/79-2018 від 23 лютого 2018 року. На даний час проводяться заходи направлені на встановлення місцезнаходження останнього.

Згідно листа Бородянського відділення поліції Ірпінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області від 14 серпня 2018 року №3927, станом на 14 серпня 2018 року місцезнаходження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.43 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Згідно з приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 зроблено висновок:

«безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються:

а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання;

б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості;

в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до ч.2 ст.43 ЦК України;

г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає.

Тобто, суд може визнати особу безвісно відсутньою за умови якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей, що вона проживає у своєму житлі, і місце її перебування має бути невідомим.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується заявником, що останнім відомим місцем проживання та реєстрації ОСОБА_4 є АДРЕСА_2.

Факт того, що заявнику не відомо про місце перебування ОСОБА_4, не є безумовною підставою для визнання його безвісно відсутнім відповідно до ч.2 ст.43 ЦК України, оскільки це не свідчить що він більше одного року відсутній за останнім відомим місцем проживання та реєстрації у АДРЕСА_3.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши фактичні обставини справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви, оскільки ОСОБА_1 не надала належних та достатніх доказів, які б свідчили про те, що за останнім відомим місцем проживання та реєстрації ОСОБА_4 у АДРЕСА_3, він відсутній більше одного року і його місцеперебування невідоме.

Доводи апеляційної скарги про те, що на території міста Донецьк проводиться АТО, на яку не поширюється дія Конституції та законів України, а тому вважає, що отримані документи з міста Донецька не можуть бути належними доказами по даній справі, не заслуговують на увагу.

Відповідно до положень ст.ст.1, 9, 17, 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України; державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків; у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна; громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не дав належної оцінки виконавчому документу, виданого 22 січня 2010 року Будьонівським районним судом міста Донецька про стягнення із ОСОБА_4 аліментів на утримання дочки ОСОБА_6 у розмірі 1/4 частини з усіх його видів заробітку (доходу) та не з'ясував в органах юстиції про відкриття виконавчого провадження за даним виконавчим документом та наявність заборгованості за аліментами, є необґрунтованими, оскільки вказані обставини не спростовують висновків суду про відсутність підстав для задоволення заяви про визнання фізичної особи безвісно відсутньою.

Не є передбаченою законом підставою для визнання ОСОБА_4 безвісно відсутнім і посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що їй необхідно визнати ОСОБА_4 безвісно відсутнім з метою захисту прав та інтересів дитини, у тому числі для призначення пенсії по втраті годувальника та можливості оформлення проїзних документів для виїзду дитини за кордон, оскільки в даному випадку без встановлення факту відсутності ОСОБА_4 в місці його постійного проживання понад один рік, визнання його безвісно відсутнім суперечить вимогам закону.

Крім того, судом вірно враховано, що відповідно до ст.43 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування, проте заявник просить визнати ОСОБА_4 безвісно відсутньою особою лише з 23 лютого 2018 року, тобто дана заява подана передчасно.

Інші обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Що стосується клопотань ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про допит свідка ОСОБА_7 та витребування від Бородянського відділення поліції Ірпінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області копії розшукової справи, про витребування від ГТУЮ у Донецькій області інформацію про викриття виконавчого провадження за виконавчим документом від 22 січня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 про стягнення аліментів, про витребування від Головного управління Національної поліції у Донецькій області та Управління СБ України в Донецькій області щодо розшукуваного ОСОБА_4 про можливий його виїзд із міста Донецьк на територію підконтрольну Україні з 01 січня 2014 року, то вони не підлягають до задоволенню з таких підстав.

Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Оскільки ОСОБА_1 в суді першої інстанції наведені вище клопотання про допит свідка та витребування доказів не заявляла, вони не були предметом судового розгляду у суді першої інстанції та ОСОБА_1 не надала доказів неможливості заявлення цих клопотань до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від неї, то у апеляційного суду відсутні підстави для задоволення цих клопотань.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 27 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: