Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 557/865/15-ц

провадження № 61-3054св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Гощанського районного суду Рівненської області у складі судді Рудик Л. М. від 15 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Григоренка М. П., Бондаренко Н. В., Ковалевича С. П. від 20 липня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до договору, укладеного

22 жовтня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», який перейменовано на ПАТ КБ «ПриватБанк», та

ОСОБА_2, останньому було надано кредит у розмірі 5 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_2 зобов'язувався щомісячно в строки, визначені Умовами та правилами надання банківських послуг фізичним особам та правилами користування платіжною карткою, здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитом, а також здійснювати погашення відсотків за користування коштами, сплачувати штраф в разі порушення умов договору.

Оскільки ОСОБА_2 свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконує, утворилася заборгованість по кредиту, яка станом

на 30 червня 2015 року становить 21 064 грн 33 коп., з яких: 3 780 грн

42 коп. - заборгованість за кредитом, 16 042 грн 75 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 250 грн штраф (фіксована частина) та 991 грн 16 коп. штраф (процентна складова).

З урахуванням викладеного позивач просив стягнути з ОСОБА_2 зазначену заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 15 червня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що останнім пропущено строк позовної давності для захисту порушеного права.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 20 липня 2016 року рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 15 червня

2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що останній платіж ОСОБА_2 здійснив у грудні 2008 року, а з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося лише у серпні 2015 року, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

У серпні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди, відмовляючи у задоволенні позову, належним чином не перевірили доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» та не врахували, що кредитний договір від 22 жовтня 2007 року не є розірваним чи припиненим, а тому відповідно до умов договору відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту оскільки розрахунок заборгованості здійснюється до повного погашення заборгованості. Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» має право на отримання процентів за користування кредитними коштами за період з 30 травня 2012 року по

30 травня 2015 року, тобто у межах позовної давності, що відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом установлено, що 22 жовтня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», який перейменовано на ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до якого останньому було видано кредит в розмірі 5 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (12 місяців).

За цим договором ОСОБА_2 зобов'язувався здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитом, а також здійснювати погашення ПАТ КБ «ПриватБанк» суми відсотків за користування коштами та сплачувати штраф у разі порушення умов договору.

ОСОБА_2 свої зобов'язання за цим договором належним чином не виконував, в зв'язку з чим утворилася заборгованість по кредиту, яка станом на 30 червня 2015 року становила 21 064 грн 33 коп. і складається з: 3 780 грн 42 коп. заборгованості за кредитом, 16 042 грн 75 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитом, 250 грн штрафу (фіксована частина) та 991 грн 16 коп. штрафу (процентна складова).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції в судовому засіданні

ОСОБА_2 заявив клопотання про застосування до спірних правовідносин позовної давності (а. с. 18).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Аналогічну за змістом правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 12 листопада

2014 року № 6-167цс14.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року

№ 14-10цс18, у якій також вказано, що для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, вірно застосувавши положення статей 256, 261 ЦК України, дійшли до правильного висновку, про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустило передбачений статтею 257 ЦК України трирічний строк позовної давності звернення до суду, про застосування якого заявив відповідач, оскільки останній платіж

ОСОБА_2 здійснив 19 грудня 2008 року, а з позовом ПАТ

КБ «ПриватБанк» звернулося 03 серпня 2015 року.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами компетенції Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України), вже були предметом розгляду судом апеляційної інстанції та мотивовано ним відхилені.

Посилання касаційної скарги на постанову Верховного Суду України

від 02 грудня 2015 року № 6-249цс15 є безпідставними, оскільки Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові відступила від цієї позиції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суд першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 15 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 20 липня

2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю. В. Черняк