АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

24 липня 2018 року

м. Харків

справа № 639/5009/17

провадження № 22-ц/790/3273/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П.,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

представник відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, з апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова, постановлене 13 березня 2018 року, під головуванням судді Єрмоленко В.Б., в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, просив стягнути з відповідача борг в сумі 123913,68 грн., проценти за користування позиченими коштами - 38069,44 грн., три відсотки річних від простроченої суми - 8457,79 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 13 травня 2014 року, 25 грудня 2014 року та 21 липня 2016 року між ним та відповідачем укладено три договори позики, згідно яких ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10 000 грн. (еквівалент 833,33 долари США), 35 000 грн.(еквівалент 2117,36 доларів США ) і 1000 доларів США, а в подальшому 900 доларів США відповідно, але у визначений у договорах строк відповідач свої зобовязання не виконав. На підтвердження укладання договорів позики та виконання умов договору щодо передання позичальнику зазначеної суми, ОСОБА_2 складено розписки. Передача коштів відбувалася в м.Чугуєві.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Стягнуто з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_1 суму боргу за договорами позики від 13.05.2014 р., 25.12.2014 р., 21.06.2016 р. в сумі 123913,68 грн., проценти за користування позикою станом на 27.08.2017 р.- 38069,44 грн., три проценти річних від простроченої суми за період з 20.08.2014 р. по 27.08.2017 р.-8457,79 грн., судовий збір 1704 грн. 41 коп., а всього 172145 грн. 32 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2 вказує на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права. Зазначає, що досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Наполягає на тому, що незважаючи на наявність розписок, між позивачем та відповідачем були не відносини позики, а трудові відносини. Гроші надавались як преміальні за укладені контракти. Крім того, зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права в питанні застосування строків позовної давності. Як зазначено в борговій розписці від 30 травня 2014 року відповідач повинен був повернути суму за розпискою до 20.08.2014 року, тобто загальний строк позовної давності 20.08.2017 року. Зазначає, що позов поданий після спливу цього строку, а тому позовні вимоги не можуть бути задоволені. Відповідач вважає, що у разі недоведеності його позиції щодо іншої природи взаємовідносин, аніж позика між сторонами, сума основного боргу, яка може бути стягнута з урахуванням строків позовної давності складає 83535 грн.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача перед позивачем існують боргові зобов'язання, які відповідач у встановлені строки не виконав, що є підставою для стягнення заявлених позивачем сум.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК).

Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства - суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 травня 2014 р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено в письмовій формі договір позики, за умовами якого позикодавець передає у власність відповідачу грошові кошти в сумі 10000 грн. ( еквівалент 833,33 долари США) в день складання розписки, а ОСОБА_2 зобовязувався у строк до 20 серпня 2014 р. повернути проіндексовану суму за курсом долара на день повернення (а.с.8).

25 грудня 2014 р. між сторонами укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 35 000 грн.( еквівалент 2117,36 доларів США), зобовязуючись виплатити в строк до 07 травня 2015 р. проіндексовану на день повернення суму за курсом долара, а також 1000 доларів США, зі строком виплати до 07 квітня 2015 р. Кошти були отримані у присутності свідка.

21 червня 2016 р. ОСОБА_2, як зазначено у розписці, отримав від ОСОБА_1 900 доларів США та зобовязався повернути цю суму не пізніше 27 червня 2016 р.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно вимог ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Колегія суддів вважає, що позивачем доведено факт укладення договорів позики з відповідачем на підтвердження чого суду надані відповідні розписки наявність оригіналів яких у позивача сторонами не заперечується.

Відповідач наполягає на тому, що незважаючи на наявність розписок, між позивачем та відповідачем були не відносини позики, а трудові відносини, а гроші надавались як преміальні за укладені контракти.

Між тим, зазначені доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, спростовуються змістом розписок, факт підписання яких відповідач не заперечує.

Так, із розписок вбачається дата отримання коштів, розмір позики та зобов*язання повернути запозичені кошти у певний строк.

Матеріали справи не містять відомостей про належне виконання ОСОБА_2 зобов'язань за договорами позики.

Отже, доводи позивача про наявність у відповідача невиконаних зобов*язань за договорами від 13 травня 2014 р., від 25 грудня 2014 р. та від 21 червня 2016 р. є обґрунтованими.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше на встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Оскільки розмір плати за користування позикою договором не встановлено, тому у позивача мається право на отримання від відповідача процентів за користування позикою, розрахованих на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строку та в порядку, що встановлені договором.

За змістом положень ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.

За правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції зроблено заяву про застосування позовної давності.

З тексту розписки від 13 травня 2014 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав у борг 10000 грн. та зобов'язався повернути вказані кошти в строк до 20 серпня 2014 року.

Отже строк позовної давності по даній розписці не був пропущений до 21 серпня 2017 року включно, проте позов поданий після спливу позовної давності - лише 28.08.2018 року.

Причину пропуску строку звернення до суду заявлену позивачем знаходження у відрядженні з 21.08.2017 року по 23.08.2017 року, колегія суддів визнає поважною, оскільки позивач не мав можливість звернутися до суду 21.08.2017 року через перебування у іншому місті. Після повернення з відрядження позивач звернувся до суду у перший же робочий день, яким було 28.08.2018 року. Після спливу позовної давності до звернення до суду минув не тривалий час.

Оскільки зобов*язання за договорами від 13 травня 2014 р., від 25 грудня 2014 р. та від 21 червня 2016 р. відповідач не виконав, стягненню з нього підлягає сума боргу, проценти, визначені у відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України та 3% річних визначені на підставі ч. 1 ст. 625 ЦК України.

Позивач розрахував заявлені суми за курсом НБУ станом на час пред*явлення позову - 2554,5580 грн. за 100 доларів США.

Отже, за розпискою від 13.05.2014 року ОСОБА_2 отримав у борг 10000 грн. (еквівалент 833,33 долари США) та зобовязувався у строк до 20.08.2014 р. повернути проіндексовану суму за курсом долара на день повернення.

За цією розпискою з відповідача належить стягнути суму еквівалентну 833,33 доларам США, що за офіційним курсом НБУ на час звернення позивача до суду становить 21287,89 грн., 3% річних за 1103 дні періоду з 20.08.2014 року по 27.08.2017 року в сумі 1929,90 грн., а також проценти за договором визначені у відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України за період в межах позовних вимог - з 20.08.2014 року по 27.08.2017 року в сумі 12 006,45 грн. (всього 35224,24 грн.).

Згідно розписки від 25.12.2014 року ОСОБА_2 отримав у борг 35000 грн., що еквівалентно 2117,36 доларів США та зобовязався повернути суму проіндексовану за курсом долара США на день повернення, в строк до 07 травня 2015 р., а також відповідач отримав 1000 доларів США, зі строком повернення до 07 квітня 2015 р.

Розраховуючи 3% річних позивач та суд першої інстанції помилково виходили з того, що запозичену 25.12.2014 року суму 35000 грн. в еквіваленті 2117,36 доларів США відповідач зобов*язався повернути в строк до 01 травня 2015 р., між тим, згідно змісту розписки (а.с. 9) строк повернення зазначеної суми визначений 07 травня 2015 р.

Отже, за розпискою від 25.12.2014 року з відповідача підлягає стягненню еквівалент 2117,36 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на час звернення позивача до суду становить 54089,18 грн., 3% річних за 843 дні періоду з 07.05.2015 року по 27.08.2017 року в сумі 3747,71 грн. та еквівалент 1000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 25545,58 грн., 3 % річних за 873 дні періоду з 07.04.2015 року по 27.08.2017 року в сумі 1835,08 грн., а також проценти за договором визначені у відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України за період в межах позовних вимог - з 01.12.2015 року по 21.08.2017 року в сумі 22 352, 81 грн. (всього 107 570,36 грн.).

Стягнення сум отриманих у гривні за розписками від 13.05.2014 року та від 25.12.2014 року проіндексованих за курсом долара США на час звернення до суду відповідає вимогам закону та умовам договору, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Крім того, згідно розписки від 21.06.2016 року ОСОБА_2 отримав у борг 900 доларів США та зобовязався повернути в строк не пізніше 27.06.2016 року.

За цією розпискою з ОСОБА_2 необхідне стягнути еквівалент 900 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 22 991,02 грн., 3 % річних за 427 днів періоду з 27.06.2016 року по 27.08.2017 року в сумі 806,89 грн., а також проценти за користування коштами за період з 27.06.2016 року по 21.08.2017 року в сумі 3710,18 грн. (всього 27 508,09 грн.)

Стягуючи проценти за договором, колегія суддів погоджується із розрахунком, наведеним позивачем у позовній заяві, правильність якого перевірена судом та не спростована відповідачем.

Таким чином за договорами позики від 25.12.2014 року та від 21.06.2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 загалом підлягає стягненню 170 302,69 грн. (35224,24 + 107 570,36 + 27 508,09)

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з*ясування обставин, що мають значення для справи.

Судові витрати підлягають перерозподілу між сторонами у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Харківської області, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 березня 2018 року змінити в частині суми стягнення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н. (ІПН НОМЕР_1, прож. Харків, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1, 30.09.1960 р. (ІПН НОМЕР_2, прож. АДРЕСА_2) за договорами позики від 13.05.2014 року, від 25.12.2014 року та від 21.06.2016 року загалом 170 302,69 грн (сто сімдесят тисяч триста дві гривні 69 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н. (ІПН НОМЕР_1, прож. Харків, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1, 30.09.1960 р. (ІПН НОМЕР_2, прож. АДРЕСА_2) витрати по сплаті судового збору 1703,02 грн.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.П.Пилипчук

Судді С.С. Кругова

О.В. Маміна