"11" жовтня 2018 р.
Справа № 150/555/18
Провадження по справі №2/150/214/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2018 року Чернівецький районний суд Вінницької області в складі: головуючого судді Суперсона С.П.,

за участі секретаря Горбей О.М.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мазурівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляд суду надійшов позов ОСОБА_1 до Мазурівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 13 серпня 2014 року померла його мати ОСОБА_2, яка проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1. Після її смерті залишилося спадкове майно у вигляді сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №0112729, виданого Чернівецької РДА 26 грудня 1996 року. У вересні 2018 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Вінницької області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка залишилася після смерті матері. Втім, нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії посилаючись на те, що позивачем пропущено встановлений законодавством шестимісячний термін з моменту смерті спадкодавця для подачі заяви про прийняття спадщини. Як слідує із посилань позивача, вказаний термін ним пропущено з поважних причин, так як з 15.10.2013 йому було встановлено І групу інвалідності, а в період з 10.02.2015 по 20.02.2015, перебував на денному стаціонарному лікуванні.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задоволити.

Представник Мазурівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області в судове засідання не зявився, та сільським головою ОСОБА_3 подано до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника сільської ради вказавши на визнання сільською радою позовних вимог.

Суд, заслухавши думку позивача, дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності та співставленні, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

13 серпня 2014 року померла ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії І-АМ №409081 (а.с. 5).

Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем виконкому Мазурівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області ОСОБА_4 05 жовтня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за №67, ОСОБА_2 заповіла належний їй сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН №0112729, виданий Чернівецькою РДА 26 грудня 1996 року ОСОБА_1 (а.с. 6).

ОСОБА_1 будучи спадкоємцем майна померлої за заповітом в вересні 2018 року звернувся до приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Та як слідує із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 вересня 2018 року №219-02-31, виданої приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав пропуску встановленого законодавством шестимісячного терміну з моменту смерті спадкодавця, в який необхідно було подати заяву про прийняття спадщини (а.с. 9).

Позивач ОСОБА_1 в судових дебатах стверджував, що причиною пропуску строку звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини була хвороба останнього, що підтверджується довідкою, виданою Чернівецькою ЛПЛ від 06 вересня 2018 року №437.

Так, із згаданої довідки слідує, що ОСОБА_1 знаходився на денному стаціонарі Чернівецької ЛПЛ з 10 лютого 2015 року по 20 лютого 2018 року (.а.с 10).

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються законом.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Згідно з п. 6 ч. 1ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" від 15.05.2008 та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" від 08.04.2010 наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні "Бендерський проти України" від 15.11.2007, в якому наголошується, що "право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (п.33 рішення від 21.03.2000 у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп. 32 35 рішення від 07.03.2006 у справі "Донадзе проти Грузії").

Частиною 3 ст. 12, ст.ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")".

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).

Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне субєктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Отже, зміст положень ЦПК України, ЦК України дає підстави для висновку, що право на судовий захист повязане виключно з порушенням субєктивного права позивача. Суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту субєктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст.2, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України , абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч.1 ст.1222 ЦК України).

Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Устатті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст. 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

За приписами ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч.1 ст.1272 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Виходячи з розяснень, що місяться в абз.6 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 за №7 "Про судову практику у справах про спадкування", вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.

Аналізуючи перевірені та оцінені в судовому засіданні докази суд не вбачає об'єктивних, непереборних, істотних труднощів, які б слугували перепоною позивачеві для подання заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, так як спадщина після смерті спадкодавця була відкрита з 13 серпня 2014 року, з заявою до нотаріальної контори позивач звернувся лише в вересні 2018 року, тобто за спливом 4 років від дня смерті спадкодавця. На лікуванні позивач перебував лише в період з 10 лютого 2015 року по 20 лютого 2015 року. У шестимісячний строк з дня смерті матері позивач лише один раз звертався за медичною допомогою, що підтверджується такою довідкою.

При цьому, суд зауважує також на тому, що позивач мав можливість подати відповідну заяву до нотаріальної контори засобами поштового звязку. Та таким правом позивач не скористався за невідомих суду причин.

Таким чином, поважних підстав неможливості звернення позивача до нотаріальної контори на протязі встановленого законодавством шестимісячного терміну суду надано не було.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.4, 5, 7, 8, 10, 11, 12, 76 - 81, 83, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, на підставі ст.ст. 9, 55, 59 Конститукції України, ст.ст. 3, 15, 16, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1223, 1233, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Мазурівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовити.

Рішення може бути оскаржено на протязі тридцяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ С.П. СУПЕРСОН