Дата документу 20.08.2018
Справа № 335/2-778/11
Провадження № 2/334/160/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Турбіної Т.Ф., при секретарі Лиходід А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2010 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №ZPXRRX03980003 від 30.05.2007 року. В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідно до зазначеного договору відповідач отримав кредит в розмірі 9168,00 грн., зі сплатою відсотків за користуванням кредитом в розмірі 12% на рік, з кінцевим терміном повернення 29.05.2009 року. Станом на 18.08.2010 року відповідач має заборгованість у розмірі 51741,80 грн., в тому числі заборгованість за кредитом в сумі 9168,00 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 20863,14 грн.; заборгованість по комісії за користування кредитом у сумі 2530, 46 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі 16240,11 грн.; штраф фіксована частина 500 грн., штраф процентна складова 2440,09 грн. У звязку з чим позивач просив суд стягнути зазначену суму заборгованості за кредитним договором та витрати, повязані з розглядом справи.

Представник відповідача надав заперечення проти позову, вказуючи, що відповідач не укладав зазначеного у позові кредитного договору, не отримував на підставі цього договору коштів банку, а тому у нього відсутній обовязок щодо сплати заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.01.2012 позов було задоволено.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.01.2016 заочне рішення скасовано, призначено справу до судового розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.02.2016 справу за територіальною підсудністю передано на розгляд Ленінського районного суду м. Запоріжжя. В провадження Ленінського районного суду м. Запоріжжя справа надійшла 09.03.2016.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 05.07.2017 справа передана до провадження судді Турбіної Т.Ф.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19.02.2018 задоволено клопотання представника відповідача та призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, провадження у справі зупинено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.06.2018 провадження у справі поновлено.

Відповідач звернувся із заявою про відшкодування судових витрат, повязаних з розглядом справи, представник позивача надав письмові заперечення проти цієї заяви.

У судових засіданнях сторони підтримували свої вимоги і заперечення, у судове засідання 20.08.2018 сторони не зявилися, звернулися із заявами про розгляд справи за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства в установлений строк відповідно до умов договору. При порушенні зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст.1046 ЦК України).

Стаття 202 ЦК України визначає поняття правочину: правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а відтак є правочином.

За положеннями ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Як передбачено ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 розяснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положеннями ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочин між фізичною особою та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (правочини, які повністю виконуються у момент їх вчинення), належить вчиняти письмово.

При цьому, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій, якщо він підписаний сторонами (ч. 2 ст. 207 ЦК України).

На підтвердження факту укладення кредитного договору та отримання відповідачем грошових коштів, позивач надав: розрахунок заборгованості за договором, копію заяви ОСОБА_1 №ZPXRRX03980003 від 30.05.2007, копію умов і правил надання банківських послуг, копію паспорта ОСОБА_1, інші документи.

Під час розгляду справи відповідач заперечував проти позову та надавав пояснення про те, що кредитний договір з позивачем він не укладав та не підписував його, кредитних коштів в ПАТ КБ «ПриватБанк» він не брав. Для підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог ПАТ «КБ «ПриватБанк» просив суд призначити по справі судову почеркознавчу експертизу.

Відповідно до висновку №220-18 від 24.05.2018, підписи і рукописний текст у заяві позичальника про отримання кредиту та на копії паспорта, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера від імені ОСОБА_1 виконані не ОСОБА_1, а іншою особою (а.с. 215-236).

Позивач ПАТ «КБ «ПриватБанк» не надав належних та допустимих доказів для спростування висновку експерта та не заявив про незгоду з висновками проведеної експертизи.

Висновок судової почеркознавчої експертизи відповідає встановленим вимогам чинного законодавства, є чітким та обґрунтованим, а тому є належним та допустимим доказом по даній справі.

Таким чином, спірний договір підписаний кредитором, а підпис позичальника виконаний іншою особою.

Такий договір не відповідає вимогам правочину щодо волевиявлення сторони відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України, за якими правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідач ОСОБА_1 не підписував кредитний договір, що дає підстави для висновку, що такий договір не створює для нього будь-яких прав та юридичних наслідків, а тому відсутні підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором.

При цьому суд враховує, що відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Такі ж правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 та у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 669/898/15-ц (провадження № 61-1597св17).

За відсутності волевиявлення учасника правочину, яке б відповідало його внутрішній волі, яка мала бути спрямована на реальне настання певних правових наслідків, що обумовлені таким правочином, такий правочин не спричиняє виникнення у цієї особи як прав, так і обов'язків, обумовлених змістом такої домовленості.

Таким чином, у ОСОБА_1 відсутні обов'язки перед банком щодо повернення кредиту за вказаним у позові договором, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову до цього відповідача.

Відповідач ОСОБА_1 звернувся із заявою про компенсацію судових витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно заяви від 20.08.2018, ОСОБА_1 просить у разі відмови у позові покласти відшкодування судових витрат на позивача, а саме, витрат по сплаті судового збору у сумі 243,60 грн., витрат на правничу професійну допомогу відповідно до попереднього орієнтовного розрахунку суми судових витрат у сумі 23270,00 грн., витрат на проведення судової експертизи у сумі 8319,17 грн., витрат, повязаних з явкою до суду відповідача у сумі 1116,71 грн., компенсацію за відрив відповідача від звичайних занять в сумі 1105,28 грн.

19.02.2018 відповідачем було подано попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у звязку з розглядом справи, сума яких складає 52000,00 грн.

При вирішенні заяви відповідача суд враховує, що заявлені до компенсації судові витрати відповідач поніс у звязку з розглядом справи за період з 2015 по 2018 рік. Згідно положень ст. 79 ЦПК України (в редакції до 15.12.2017), судові витрати складалися з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належали: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Стаття 133 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

З урахуванням прийнятого рішення про відмову у задоволенні позову, витрати відповідача по оплаті судового збору в сумі 243,60 грн. за подання заяви про перегляд заочного рішення суду (квитанція від 09.12.2015) підлягають стягненню з позивача.

Витрати відповідача, повязані з проведенням судової почеркознавчої експертизи в сумі 8319,17 грн. (з урахуванням комісії банку 82,37 грн.) також підлягають стягненню з позивача відповідно до ст. 139 ЦПК України (в редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017).

Відповідач просить стягнути з позивача витрати, що повязані з явкою відповідача до суду, в сумі 1116,71 грн. та компенсації за відрив відповідача від звичайних занять, що мали місце 19.11.2015 для ознайомлення з матеріалами справи в суді, 23.05.2016, 19.07.2017, 17.08.2017, 20.10.2017, 23.11.2017, 19.01.2018, 19.02.2018 для участі у судових засіданнях, на загальну суму 1105,28 грн.

Частинами 1, 2 ст. 85 ЦПК України (в редакції до 15.12.2017) визначалося, що витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно ст. 138 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017), витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що повязані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідач просить стягнути понесені ним витрати, повязані із явкою до суду у звязку з переїздом з м. Гуляйполе до м. Запоріжжя і в зворотному напрямку, на підтвердження чого надав квитки на проїзд за маршрутом з м. Гуляйполе до м. Запоріжжя і в зворотному напрямку, загальна вартість яких складає 893,09 грн.

У наданих позивачем квитках не зазначено прізвище відповідача, а тому неможливо ідентифікувати, кому надавались послуги з перевезення за вказаним маршрутом. З урахуванням відсутності належних доказів на підтвердження вказаних вимог, приймаючи до уваги, що відповідач згідно матеріалів справи зареєстрований і проживає у м. Запоріжжі, у задоволенні вимог щодо компенсації витрат пов'язаних з явкою відповідача до суду слід відмовити.

Відповідач також просить стягнути з позивача компенсацію за відрив відповідача від звичайних занять 19.11.2015 для ознайомлення з матеріалами справи в суді (що не підтверджується матеріалами справи), і 23.05.2016, 19.07.2017, 17.08.2017, 20.10.2017, 23.11.2017, 19.01.2018, 19.02.2018 для участі у судових засіданнях, у кожному випадку як за 8-годинний робочий день пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати, на загальну суму 1105,28 грн.

Згідно Постанови КМУ від 27 квітня 2006 р. № 590 (із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 127 від 22.02.2012), граничний розмір компенсації у цивільних справах за відрив від звичайних занять здійснюється стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові, а також свідкам, спеціалістам, перекладачам та експертам у зв'язку з явкою до суду, та обчислюється пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати особи і не може перевищувати її розмір, обчислений за фактичні години відриву від звичайних занять.

Відповідач не наводить жодного обґрунтування щодо тривалості відриву від звичайних занять і розрахованих сум, у звязку з чим вимоги щодо компенсації за відрив відповідача від звичайних занять необґрунтовані і задоволенню не підлягають.

Також відповідач просить компенсувати витрати на професійну правничу допомогу, що надавалася протягом 2015-2018 років, відповідно до попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які поніс відповідач у звязку із розглядом справи, в сумі 23270,00 грн.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу відповідач посилається на Договір №01/12 від 01.12.2013 про надання правової допомоги, укладений між адвокатом ОСОБА_2 і відповідачем ОСОБА_1 Предметом договору є надання адвокатом на умовах цього договору правової допомоги стосовно усіх справ та з будь-яких питань, що стосуються прав і обовязків клієнта, в тому числі здійснення представництва в судах (п. 2.1 в розділу 2 договору). Згідно розділу 3 договору, за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокатові винагороду, яка є гонораром. Розмір, порядок та умови сплати гонорару визначаються додатковими угодами.

Додаткових угод із зазначених питань суду не надано, посилання на них у заяві про відшкодування судових витрат відсутні.

Згідно матеріалів справи, адвокат ОСОБА_2 приймав участь у даній справі в на підставі договору №01/12 від 01.12.2013 з листопада 2015 року.

На підтвердження змісту і обсягу правової допомоги адвоката, витрати на яку відповідач підтверджує квитанціями до прибуткового касового ордера, відповідачем надано акти здачі-приймання послуг наданої правової допомоги №31/12/15 від 31.12.2015, №31/12/16 від 31.12.2016, №31/12/17 від 31.12.2017, №31/07/2018 від 31.07.2018.

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України (в редакції до 15.12.2017).

Частиною 2 ст. 84 ЦПК України (в редакції до 15.12.2017) було встановлено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до статті 1 Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» в редакції, що діяла до 01.01.2017, розмір компенсації витрат за правничу допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, обмежувався 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

З урахуванням змін, внесених згідно із Законом № 1774-VIII від 06.12.2016, з 01.01.2017 розмір компенсації таких витрат обмежувався 40% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Виходячи з положень Законів України про Державний бюджет України на відповідний рік, станом на 2015 рік розмір компенсації витрат за правничу допомогу за годину роботи адвоката обмежувався Законом № 4191-VI на рівні 487,20 грн. (1218,00 грн. х 40%), на 2016 рік на рівні 551,20 грн. (1378 грн х 40%), на 2017 рік на рівні 640 грн. (1600,00 грн. х 40%).

Згідно ст. 137 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017), витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач просить стягнути витрати на правову допомогу, починаючи з 2015 року, згідно з актами здачі-приймання послуг наданої правової допомоги за 2015-2018 роки.

Згідно акту здачі-приймання послуг наданої правової допомоги №31/12/15, здійснено наступний обсяг правової допомоги за період з 10.11.2015 по 31.12.2015 надання юридичної консультації 10.11.2015 250,00 грн., ознайомлення з матеріалами справи на підставі заяви від 13.11.2015 500,00 грн., ознайомлення з матеріалами справи на підставі заяви від 23.11.2015 500,00 грн., складання та подання заяви про перегляд заочного рішення 1020,00 грн.

Згідно акту здачі-приймання послуг наданої правової допомоги №31/12/16, здійснено наступний обсяг правової допомоги за період з 05.01.2016 по 31.12.2016 представництво в суді 05.01.2016, 15.03.2016, 23.05.2016, 07.07.2016 по 1000,00 грн. на загальну суму 4000,00 грн., складання та подання заперечень на суму 1000,00 грн., складання адвокатського запиту до ВДВС на суму 1000,00 грн., складання та направлення скарги до ВДВС на суму 1000,00 грн., представництво у ВДВС 17.03.2016, 07.07.2016, 06.10.2016, 08.12.2016 по 500,00 грн. на загальну суму 2000,00 грн.

Згідно акту здачі-приймання послуг наданої правової допомоги №31/12/17, здійснено наступний обсяг правової допомоги за період з 19.01.2017 по 31.12.2017 ознайомлення з матеріалами справи 19.01.2017 на суму 1000,00 грн. і 22.03.2017 на суму 1000,00 грн., складання та подання доповнень до заперечень на суму 1000,00 грн., представництво в суді 11.07.2017, 19.07.2017, 17.08.2017, 20.10.2017, 23.11.2017 по 1000,00 грн. на загальну суму 5000,00 грн., складання та подання клопотання 12.12.2017 на суму 1000,00 грн., збір доказів до клопотання про призначення експертизи на суму 1000,00 грн.

Згідно акту здачі-приймання послуг наданої правової допомоги №31/07/18, здійснено наступний обсяг правової допомоги за період з 19.01.2018 по 31.07.2018 представництво в суді 19.01.2018 і 19.01.2018 по 1000,00 грн. на загальну суму 2000,00 грн.

Заперечення представника позивача щодо розрахунку суми судових витрат, які відповідач поніс у звязку із розглядом справи та просить стягнути з позивача, та їх неспівмірності знайшли частково своє підтвердження.

Так, надані відповідачем акти здачі-приймання послуг наданої правової допомоги не містять відомостей щодо часу, витраченого адвокатом на виконання окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи, у звязку з чим суд за клопотанням представника позивача вважає можливим зменшити розмір витрат на правничу допомогу з урахуванням складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Суд вважає обґрунтованими вимоги про компенсацію витрат на правову допомогу за надання юридичної консультації 10.11.2015 у сумі 250,00 грн.

Вимоги про стягнення витрат за ознайомлення з матеріалами справи у суді 19.11.2015 і 23.11.2015 у загальній сумі 1000,00 грн. підлягають задоволенню частково у сумі 500 грн., оскільки 19.11.2015 представник повністю ознайомився з матеріалами справи, а необхідність протягом чотирьох днів двічі ознайомлюватися з тими ж самими матеріалами нічим не обґрунтована.

З урахуванням складності справи, обсягу виконаних робіт, витрати за складання та подання заяви про перегляд заочного рішення 09.12.2015 підлягають зменшенню до встановленого на час складання заяви розміру компенсації витрат за правничу допомогу за годину роботи адвоката у сумі 487,20 грн., витрати за складання та подання заперечень проти позову 16.02.2016 підлягають зменшенню до встановленого на час його складання розміру компенсації витрат за правничу допомогу за годину роботи адвоката у сумі 551,20 грн.

З урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт суд вважає можливим зменшити розмір компенсації витрат на ознайомлення з матеріалами справи 22.03.2017 та складання додаткових заперечень 27.03.2017 до 640,00 грн. у кожному випадку, що відповідає встановленому законом розміру компенсації витрат за правничу допомогу за годину роботи адвоката.

Вимоги про компенсацію витрат на послуги адвоката щодо представництва у державній виконавчій службі у 2016 році на загальну суму 4000 грн. взагалі нічим не обґрунтовані і задоволенню не підлягають.

Матеріалами справи не підтверджується, що адвокат знайомився зі справою 19.01.2017, а тому є безпідставною вимога про компенсацію таких витрат.

Необґрунтованим і недоведеним є надання правової допомоги шляхом збору доказів до клопотання про призначення експертизи на суму 1000,00 грн., а тому заява відповідача про стягнення таких витрат також не підлягає задоволенню.

При вирішенні вимоги про відшкодування витрат на представництво в суді 05.01.2016, 15.03.2016, 23.05.2016, 07.07.2016, 11.07.2017, 19.07.2017, 17.08.2017, 20.10.2017 і 23.11.2017 суд враховує, що фактично у 2016 році відбулося одне судове засідання за участю адвоката 23.05.2016, яке тривало 6 хвилин. 11.07.2017 і 20.10.2017 судові засідання у справі не проводилися. Судові засідання 19.07.2017, 17.08.2017 і 23.11.2017 тривали 3, 6 та 17 хвилин відповідно, і відкладалися за клопотанням представника відповідача для підготовки клопотання про призначення експертизи та надання документів. При цьому адвокат ОСОБА_2 приймав участь у судових засіданнях на підставі договору в якості представника відповідача згідно ст.ст. 40, 42, 44 ЦПК України, а не особи, яка надає правову допомогу відповідно до ст. 56 ЦПК України.

У 2018 році адвокат ОСОБА_2 приймав участь і здійснював представництво відповідача у судовому засіданні лише 19.02.2018, відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу адвоката за представництво в суді у сумі 1000,00 грн. підлягають стягненню з позивача.

З урахуванням наведеного, суд покладає на позивача відшкодування судових витрат, які поніс відповідач, а саме, витрат по оплаті судового збору згідно квитанції від 09.12.2015 на суму 243,60 грн., витрат, повязаних з проведенням судової експертизи, у сумі 8319,17 грн. згідно квитанції від 07.05.2018, витрат повязаних з правовою (правничою) допомогою адвоката у загальній сумі 4068,40 грн. (що підтверджується відповідними квитанціями до прибуткового касового ордеру), у загальній сумі 12631,17 грн. В іншій частині заява відповідача про відшкодування судових витрат задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 на відшкодування понесених судових витрат 12618,37 грн. (дванадцять тисяч шістсот вісімнадцять грн. 37 коп.).

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Михайлівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Турбіна Т. Ф.