Постанова

Іменем України

23 липня 2018 року

м. Київ

справа № 752/15989/17

провадження № 61-714св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Київська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року у складі судді Шевченко Т. М. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Шебуєвої В. А., Оніщука М. І.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, яка в подальшому замінена належним відповідачем Київською міської радою про визнання додаткового строку для прийняття спадщини.

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_6, після смерті якої залишилося спадкове майно - квартира АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 29 червня 1996 року Московською районною у м. Києві державною адміністрацією. При цьому 17 червня 1999 року ОСОБА_6 склала нотаріально посвідчений заповіт, відповідно до умов якого все належне їй майно вона заповідала своїй дочці - позивачу у справі. 28 липня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Запорожець І. Г. із заявою про прийняття спадщини, проте у вчиненні нотаріальних дій їй було відмовлено у зв'язку з пропуском встановленого законодавством шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Посилаючись на те, що зазначений строк пропущений нею із поважних причин, оскільки вона має онкологічне захворювання, у зв'язку з яким потребує постійного та систематичного лікування і нагляду лікарів - онкологів, просила визначити їй додатковий строк для подання нею заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано медичних документів, які б підтверджували її неспроможність з ІНФОРМАЦІЯ_1 до 03 квітня 2014 року за станом здоров'я подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Ухвалою Апеляційного суду м Києва від 29 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції відмовив у прийнятті письмових доказів та не допитав свідків, присутніх при апеляційному розгляді справи, а тому прийняв рішення при неповному з'ясуванні обставин справи.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справи та роз'яснено право подати відзив на касаційну скаргу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6, яка є матір'ю позивача.

За життя, 17 червня 1999 року ОСОБА_6 склала заповіт, за умовами якого заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати і на що вона матиме право за законом, ОСОБА_4 Цей заповіт посвідчено державним нотаріусом Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори Матвієнко Т. В. та зареєстровано у реєстрі під № 1-189с.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належну спадкодавцю на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

28 липня 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Запорожець І. Г. відмовила ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини( частина перша статті 1220, частина перша статті 1270 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом вищезазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви;

2) ці обставини визнані судом поважними.

Вирішуючи спір, врахувавши положення частини третьої статті 1272 ЦК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суди дійшли правильного висновку про те, що зазначена позивачем причина пропуску строку для прийняття спадщини не може бути визнана поважною, оскільки саме по собі звернення на консультацію до лікарів у зв'язку із онкологічним захворюванням без установлення інших об'єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про наявність перешкод для подання заяви про прийняття спадщини у встановлені законом строки.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції відмовив у прийнятті письмових доказів та не допитав свідків, які були присутні при апеляційному розгляді справи, а тому прийняв рішення при неповному з'ясуванні обставин справи, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до вимог частин першої та другої статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або у дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. При цьому заявником не зазначено поважності причин неподання цих доказів до суду першої інстанції.

Інші доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик