Справа № 454/125/18 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/811/525/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровській Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року в складі судді Адамовича М.Я. в справі за позовом ОСОБА_2 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, Начальника управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування у Львівській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,-

встановила:

Позивач ОСОБА_2 в січні 2018 року звернувся в суд з позовом до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, Начальника управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування у Львівській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до ст. 7, п.п. 4, 6 РозділуVII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», постанови правління Фонду соціального страхування України № 34 від 24.05.2017р., до 01.08.2017р. повинна була завершитися процедура припинення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України і Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, їх виконавчих дирекцій і робочих органів, з переведенням працівників цих фондів до Фонду соціального страхування України.

Він разом з робочим колективом погодилися на об»єднання двох фондів, розраховував на керівну посаду в новоствореному фонді.

31.07.2017р. був звільнений з посади начальника Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Червоноград в порядку переведення на посаду завідувача сектором організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення фонду Соціального страхування України у Львівській області.

В кінці грудня 2017 року звичайним листом його повідомлено про те, що наказом від 20.12.2017р. він звільнений з роботи у зв»язку із скороченням штату на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважає таке звільнення незаконним, оскільки відповідачу необхідно було керуватися ст. 42 КЗпП України, яка визначає за якими принципами обирається особа, яка має бути звільнена за скороченням штату.

Відповідач проігнорував вимоги КЗпП України, оскільки при його звільненні не врахував переважне право на залишення на роботі, не перевірив наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Одночасно з попередженням про звільнення, відповідач був зобов»язаний запропонувати йому всі наявні вакантні посади, які він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації в цій же установі і не лише за місцем роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичній особі.

Також вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 29.12.2017р., тобто з моменту його звільнення, при цьому зазначає, що його середньоденна заробітна плата становить 943грн.

У зв»язку з тим, що його позбавлено гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі та своїй дитині на життя, незаконні дії відповідача спричинили йому моральні переживання, він втратив душевний спокій, постійно роздратований, позбавлений засобів забезпечення належного рівня життя своїй неповнолітній дитині, вважав, що відповідач зобов»язаний відшкодувати йому моральну шкоду, яку визначив у розмірі 50000грн.

Просив визнати незаконним і скасувати наказ №194-ос від 20.12.2017р. про його звільнення; поновити його на посаді завідувача сектору організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Львівській області; стягнути з Червоноградського відділення Фонду соціального страхування України заробітну плату за час вимушеного прогулу; стягнути солідарно з відповідачів на його користь 50000грн. на відшкодування моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Львівській області № 194-ос від 20.12.2017р. про звільнення ОСОБА_2 з посади завідувача сектору організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Львівській області.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді завідувача сектору організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області (, місцезнаходження: вул. Героїів УПА,73, м. Львів) на користь ОСОБА_2, (ідентифікаційний № НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 56240,00 грн.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області (, місцезнаходження: вул. Героїів УПА,73, м. Львів) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць в розмірі 16730 грн. звернуто до негайного виконання.

Стягнуто з відповідача управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь держави 2008 грн. 68коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, вважає рішення необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції допустив неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що відповідач 2 прийняв рішення про звільнення з роботи позивача не як фізична особа, а як посадова особа, яка наділена відповідними повноваженнями, однак суд першої інстанції відхилив клопотання про виключення відповідача 2 з числа відповідачів.

Покликається на те, що у зв'язку з виконанням постанови правління від 12.09.2017 року № 47 наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 23.10.2017 року № 567 затверджена гранична чисельність працівників управління виконавчої дирекції Фонду у Львівській області та його відділеннях у кількості 270 штатних одиниць з 01.01.2018 року, тому чисельність працівників управління зменшилась на 111 штатних одиниць, тобто мало місце скорочення чисельності та штату.

Вважає, що висновки місцевого суду про невжиття відповідачем 1 передбачених заходів щодо попередження позивача про зміни в організації виробництва і праці не відповідають дійсності.

У штатному розписі Червоноградського відділення не передбачено посади завідувача сектору, яку обіймав позивач, відсутність у позивача переважного права на залишення на роботі обґрунтовано неналежним виконанням обов'язків.

Оскільки штатна чисельність відділення зменшилась на три одиниці, перевести ОСОБА_2 на іншу посаду було неможливим.

Не погоджується з розрахунком середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, який проведений судом першої інстанції.

Навівши свій розрахунок, з покликанням на постанову Кабінету Міністрів України № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» зазначає, що середньоденна заробітна плата для нарахування вимушеного прогулу становить 374,04 грн. (13,96 грн. середньоденна премія + 360,08 грн. середньоденна заробітна плата), при цьому грудень 2017 року не можна вважати календарним місяцем, що передує даті звільнення позивача.

Також, не погоджується з кількістю днів вимушеного прогулу, оскільки 29.12.2017 року не є прогулом, а днем звільнення, останнім робочим днем, а 17.04.2018 року також не прогул, а день поновлення позивача на посаді, рішення суду негайно виконано.

Відтак, на думку відповідача, середня заробітна плата за час вимушеного прогулу має становити 27304,92 грн. (374,04 грн. х 73).

Стверджує, що позивач в позовній заяві не аргументував чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а суд першої інстанції цього не встановив, крім цього позивач приховав факт перебування його на обліку у центрі зайнятості та отримання ним допомоги по безробіттю.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Ухвалою про призначення справи до розгляду від 24 жовтня 2018 року вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи без їх виклику, про день та час розгляду справи учасники були повідомлені судовою повісткою-повідомленням (а.с. 108,109), оскільки явка учасників справи не є обов»язковою.

За відсутності всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засдіання за допомогою звозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог та вирішуючи поновити позивача на посаді, місцевий суд виходив з того, що позивачу не запропоновано всіх наявних вакантних посад та не запропоновано іншу роботу в управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, при цьому, згідно наданої відповідачем інформації, станом на 01.01.2018р. в управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області було вісім вакантних посад в Сокальському, Червоноградському та Жидачівському відділеннях.

Крім цього, суд критично оцінив твердження представника відповідача про проведення порівняльного аналізу за сукупністю кваліфікації та продуктивності праці, оскільки в запереченнях жодним чином не згадано про наявність в ОСОБА_2 вищої освіти за двома спеціальностями, неодноразове нагородження його за сумлінну працю, високий професіоналізм та сумлінне ставлення до виконання службових обов»язків під час роботи у Фонді соціального страхування, що повинно бути враховано під час проведення такого аналізу.

Також, врахувавши вимушений прогул в кількості 74 робочих дні, суд стягнув середній заробіток на користь позивача в розмірі 56240грн.

Суд дійшов висновку про те, що компенсація моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення, тому за заподіяння такої стягнув 2000 грн., а також стягнув пропорційно задоволеним позовним вимогам судовий збір з відповідача 1.

Виходячи з наявних матеріалів справи та досліджених судом доказів, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками районного суду.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 згідно із наказом №38-ос від 31.07.2017р. з 01.08.2017р. прийнятий на посаду завідувача сектору організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, що підтверджується копією трудової книжки.

Постановами правління Фонду від 12.09.2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» та від 10.10.2017 № 50 затверджено структуру органів Фонду з 01.01.2018 року, зобов'язано виконавчу дирекцію Фонду затвердити до 01.11.2017 року штатний розпис відповідно до затвердженої структури та граничної чисельності працівників виконавчої дирекції Фонду та штатні розписи управлінь виконавчої дирекції Фонду в областях відповідно до затвердженої структури та граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду.

Наказом директора Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 567 від 23.10.2017р. затверджено граничну чисельність працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області та його відділень у кількості 270 штатних одиниць; зобов»язано начальника управління провести до 01.11.2017р. передбачені законодавством заходи щодо попередження працівників управління та його відділень про зміну в організації виробництва і праці та про зміни істотних умов праці.

Попередженням №160 від 25.10.2017р. ознайомлено ОСОБА_2 про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01.01.2018р., скорочення чисельності та можливе майбутнє його вивільнення (а.с. 44).

Згідно із наказом № 194-ос від 20.12.2017р. ОСОБА_2 з 29.12.2017р. звільнено з посади завідувача сектору організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області у звязку з скороченням чисельності працівників та штату, пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (а.с. 16).

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Зазначені вище, як загальнодержавні так і локальні нормативні акти вказують на те, що у відповідача проводилися зміни в організації виробництва і праці (реорганізація), внаслідок яких здійснювалося скорочення штату працівників.

Про можливе наступне вивільнення позивач був повідомлений попередженням від 25.10.2017 №160, що відповідає передбаченому частинами 1-3 статті 49-2 КЗпП порядку вивільнення працівників.

Інші доводи з цього приводу не заслуговують на увагу.

Поряд з цим, одночасно з попередженням про звільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згоду на переведення на іншу роботу працівник підтверджує письмовою заявою про таке переведення.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_2 не запропоновано всіх наявних вакантних посад та не запропоновано іншу роботу в управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області.

При цьому, згідно наданої відповідачем інформації, станом на 01.01.2018р. в управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області було вісім вакантних посад в Сокальському, Червоноградському та Жидачівському відділеннях.

Також, колегія суддів поділяє критичну оцінку судом першої інстанції, тверджень сторони відповідача про проведення порівняльного аналізу за сукупністю кваліфікації та продуктивності праці, оскільки у такому жодним чином не згадано факт вищих освіт за двома спеціальностями у ОСОБА_2 (а.с. 13-15), неодноразове нагородження його за сумлінну працю, високий професіоналізм та сумлінне ставлення до виконання службових обовязків під час роботи у Фонді соціального страхування.

Наведене дозволяє дійти висновку про те, що відповідач не вжив заходів, передбачених ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України та не дотримався вимог ст. 42 КЗпП України стосовно переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, що свідчить про незаконне звільнення позивача із займаної посади, підставність позовних вимог та законність оскаржуваного рішення в цій частині.

В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов»язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Враховуючи зазначені положення, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що грудень 2017 року не можна вважати одним із двох календарних місяців, які передують дню звільнення позивача.

Таким чином, для розрахунку середньої заробітної плати, розрахунковим періодом є жовтень та листопад 2017 року.

Згідно розрахунково-платіжної відомості за жовтень 2017 року позивач ОСОБА_2 мав 7 виходів та отримав нараховану заробітну плату в розмірі 7584.48 грн.

В листопаді виходів було 9 та заробітна плата становила 9741,12 грн.

Тобто відпрацьованих днів за вказаний період було 16.

Середньоденна заробітна плата, з врахуванням вимог п. 4 Розділу ІІІ Постанови № 100, а саме виключенням з розрахунку такої святкової премії та допомоги по тимчасовій непрацездатності, становить 397,60 (6361,7/16).

Разом з цим, суд першої інстанції помилково для визначення середньоденної заробітної плати включив нарахування пов'язані зі святковою премією та тимчасовою непрацездатністю.

Крім цього, вимушений прогул позивача складає з 30.12.2017 по 16.04.2018 рік - 73 робочих дні, а не 74, як це визначив місцевий суд (грудень 2017 - 0 днів, січень 2018 - 21 день, лютий 2018 - 20 днів, березень 2018 - 21 день, квітень 2018 - 11 днів).

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 29024,80 грн. (397,60 грн. х 73 дні).

Неправильний підхід суду першої інстанції у розрахунку кількості днів прогулу та середньоденної заробітної плати стало наслідком стягнення необґрунтованої суми з відповідача, що свідчить про підставність доводів скарги та необхідність скасування оскаржуваного рішення в цій частині з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Крім цього, статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зважаючи на те, що в судовому порядку встановлено, що відповідач порушив трудові права позивача та незаконно звільнив з роботи, чим заподіяв йому моральних страждань, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, при цьому, розмір такої визначений судом першої інстанції в сумі 2000 грн. відповідає засадам розумності та справедливості.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року в частині стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 56240 грн. та в частині стягнення середньої заробітної плати за один місяць в розмірі 16730 грн., яке допущено до негайного виконання - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області (, місцезнаходження: вул. Героїів УПА,73, м. Львів) на користь ОСОБА_2, (ідентифікаційний № НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 29024 (двадцять дев»ять тисяч двадцять чотири) грн. 80 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 20 листопада 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк