АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1271/18Головуючий по 1 інстанції - Колода Л.Д.
Категорія: 47 Доповідач в апеляційній інстанції - Вініченко Б.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Вініченка Б.Б., Храпка В.Д., Бондаренка С.І.

за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 травня 2018 року (повний текст рішення виготовлено 18 травня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Черкаська міська рада про відновлення межових знаків та визначення меж між будинковолодіннями та за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Черкаська міська рада про встановлення меж між сусідніми земельними ділянками, -

в с т а н о в и в :

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із даним позовом.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником 37/100 частки домоволодіння по АДРЕСА_1, яке розташоване на земельній ділянці площею 700 кв.м, інші 63/100 частки указаного домоволодіння належать ОСОБА_8

Позивач звернулась до Черкаської міської ради із заявою про передачу їй у приватну власність земельної ділянки, якою вона користується.

ТОВ «Черкаський регіональний земельно-кадастровий центр» виконало топографічну зйомку земельної ділянки для уточнення меж між сусідніми земельними ділянками, власниками яких є ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

18 вересня 2007 року складено акт встановлення та погодження меж сусідніх земельних ділянок, який власники зазначених земельних ділянок відмовилися підписувати.

Спір розглядався комісією по вирішенню земельних спорів у межах міста Черкаси, яка відповідно до рішення №27 від 18 грудня 2007 року передала спір для вирішення до суду.

Згідно із висновком судової будівельно-технічної експертизи від 22 серпня 2008 року №452 БТ, проведеної Черкаським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, визначено варіанти порядку користування земельними ділянками, що розташовані по вул. Чигиринській, 10 та вул. Рябоконя, 1 у м. Черкаси між співвласниками домоволодіння у відповідності з первинними ідеальними частками 17/25 і 8/25 частини та фактичного користування земельною ділянкою.

Оскільки відповідачі відмовляються погодити суміжні межі земельних ділянок у відповідності до абрису від 11 листопада 1975 року, з врахуванням уточнених позовних вимог, просила суд відновити межові знаки між земельними ділянками домоволодіння АДРЕСА_2 та домоволодіння АДРЕСА_1; встановити межі між сусідніми земельними ділянками згідно первинних документів - абрису від 11 листопада 1975 року на відстані 1,25 м і 1,15 м від основної стіни будинку по АДРЕСА_1.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_8, Черкаська міська рада, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили встановити порядок користування земельними ділянками АДРЕСА_1, по існуючій спільній огорожі між будинковолодіннями по АДРЕСА_1, а в місці де огорожа відсутня - по уявній лінії, як зазначено на спільному плані земельних ділянок будинковолодіння по АДРЕСА_1 та будинковолодіння по АДРЕСА_1 за фактичним використанням згідно геодезичних обмірів, зазначених у додатку №1 до висновку судової земельно-технічної експертизи від 14 травня 2014 року № 9/14.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 травня 2018 року в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_7, третя особа: Черкаська міська рада про відновлення межових знаків та визначення меж будинковолодіннями - відмовлено.

В зустрічному позові ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Черкаська міська рада про встановлення меж між сусідніми земельними ділянками відмовлено.

Відмовляючи у первісному позові, суд першої інстанції виходив з того, що дані абрису від 11 листопада 1975 року не є основою для відновлення меж, земельно-кадастрова документація на земельну ділянку як позивача, так і відповідачів не оформлена, а архівні дані на неї відсутні, у зв'язку з цим межові знаки між суміжними земельними ділянками не встановлювалися, а тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_3

Земельно-кадастрові документи на спірні земельні ділянки у сторін відсутні. Встановлення меж земельних ділянок відноситься до компетенції відповідних органів місцевого самоврядування. Встановлення поряду користування земельними ділянками без погодження меж між співвласниками земельних ділянок неможливе, а тому суд прийшов до висновку про необхідність відмови і в зустрічному позові.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила його скасувати в частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, а рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову залишити без змін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилалась на те, що судом не було проведено судову будівельно-технічну експертизу, що фактично позбавило її права надати доказ, який необхідний для правильного вирішення справи. Вказує, що в матеріалах справи наявні документи, які підтверджують розміри, конфігурацію, площу земельних ділянок та місце розташування межових знаків (парканів). Вказані документи знаходяться в матеріалах інвентарних справ на домоволодіння учасників справи та є основою для відновлення меж. До того ж судом не було розглянуто всі позовні вимоги викладені нею в позовній заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказують, що судом першої інстанції правильно з'ясовано, що відсутня земельно-кадастрова документація на спірні земельні ділянки, на підставі якої може бути вирішено питання про відновлення меж між цими земельними ділянками. Зазначають, що встановлення меж земельних ділянок відноситься до компетенції відповідних органів місцевого самоврядування, встановити порядок користування земельними ділянками без погодження меж між власниками спірних земельних ділянок неможливо, а тому вважають, що судом ухвалене законне та обґрунтоване рішення.

ОСОБА_6 в свою чергу також скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу у якому вказує, що твердження ОСОБА_3, що основою для відновлення меж є документи, які знаходяться в матеріалах БТІ в інвентарних справах на будинки є безпідставними. Зазначає, що судом вірно враховано те, що технічні паспорти та інвентарна справа БТІ не є земельно-кадастровою документацію. Тому межові знаки між земельними ділянками не встановлювалися і відновити їх в судовому порядку неможливо. Виходячи з існуючих норм права єдиним можливим вирішенням спору є погодження меж між нами вже існуючої спільної огорожі, а в місці де вона відсутня - по уявній лінії, що її з'єднає, відповідно спільного плану земельних ділянок по фактичному користуванню, який є додатком судової земельно-технічної експертизи від 14.05.2014 року. Лише після цього розробити земельно-кадастрову документацію на вказані земельні ділянки з визначенням меж та перенесенням їх в натурі.

Заслухавши учасників справи, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки ОСОБА_3 оскаржується рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову, тому колегія суддів переглядає судове рішення саме в цій частині.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам.

Згідно Свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер, ухвалою суду від 06 вересня 2017 року до участі у справі залучено в якості його правонаступників спадкоємців - ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2005 року 37/100 частки домоволодіння по АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_3, 63/100 частки домоволодіння - ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності виданого Черкаською міською радою 23 липня 1997 року №233.

З архівної копії рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради депутатів трудящих від 24 листопада 1976 року №888/22-4 вбачається, що рішенням Укрсадвинтресту від 06 травня 1954 року та згідно із наказом директора радгоспу «Черкаси» від 24 травня 1954 року №70 ОСОБА_9 під індивідуальне житлове будівництво виділена земельна ділянка площею 700 кв.м. та додатково в тимчасове користування за домоволодінням по АДРЕСА_2 закріплено земельну ділянку площею 79 кв.м.

Відповідно до довідки Черкаського обласного об'єднання бюро технічної інвентаризації від 01 листопада 2011 року, 54/100 частки будинку АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_6, а 46/100 частки указаного будинку належить ОСОБА_7

Згідно із наказом директора радгоспу «Черкаси» від 08 липня 1953 року №65 ОСОБА_10 у постійне користування під забудову виділено земельну ділянку площею 731 кв.м.

Висновком судової земельно-технічної експертизи №9/14/Буд від 14 травня 2014 року встановлено, що фактичні межі користування земельної ділянки не співпадають з межами визначеними в технічній документації, площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 по фактичному користуванню згідно геодезичних обмірів становить 0,0694 га та не відповідає площі земельної ділянки наданої у користування відповідно до наказу директора радгоспу «Черкаси» від 08 липня 1953 року №65, згідно якого площа становить 0,0731 га; площа земельної ділянки по АДРЕСА_2 по фактичному користуванню згідно геодезичних обмірів становить 0,0803 га (у тому числі само захват орієнтовною площею 0,0025 га), не відповідає площі земельної ділянки наданої у користування відповідно до наказу директора радгоспу «Черкаський» №70 від 24 травня 1954 року та рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради депутатів трудящих №888/22-4 від 24 квітня 1976 року, у яких зазначено площу земельної ділянки 0,0779 га: 0,0700 га, що передано у постійне користування та 0,0079 га - в тимчасове. У зв'язку з тим, що на земельні ділянки домоволодінь по вул. Чигиринській, 12 та по АДРЕСА_2 відсутні будь-які архівні дані земельно-кадастрової документації, відновлення меж між суміжними землекористувачами можливе за фактичним використанням земельної ділянки, тобто по існуючій спільній огорожі між домоволодіннями по АДРЕСА_2, а в місці де огорожа відсутня - по уявній лінії, що їх з'єднує.

Як видно з уточнених позовних ОСОБА_3 в прохальній частині нею заявлені вимоги про відновлення межових знаків між домоволодіннями АДРЕСА_2 та про визначення межі між домоволодіннями по абрису від 11.11.1975 року.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад, віднесено до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Сільські, селищні, міські ради при здійсненні повноважень, передбачених пунктами «а» - «г» ст. 12 ЗК України по розпорядженню землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надані земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення землі із земель комунальної власності, виступають як суб'єкти владних повноважень, що реалізують надані їм законом розпорядчі функції у галузі земельних відносин.

Статтею 158 ЗК України визначені органи, що вирішують земельні спори.

За ч. 2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Частиною 3 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельної ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства. А також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за №391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості.

Пунктом 2.1. вказаної Інструкції передбачено, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

В свою чергу порядок відновлення меж земельних ділянок встановлено пунктами 4.1. - 4.5. Інструкції.

Судом встановлено, що на земельні ділянки будинковолодінь по АДРЕСА_2 відсутні будь-які архівні дані земельно-кадастрової документації, а отже межові знаки між земельними ділянками не встановлювалися.

Водночас, частиною 5 ст. 158 ЗК України передбачено, що суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Відповідні роз'яснення містяться також у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ».

Згідно зі ст. 106, 158 ЗК України спір про встановлення чи відновлення меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, не підвідомчий суду.

З огляду на вищевикладені положення норм матеріального права, та враховуючи, що встановлення та відновлення меж земельних ділянок до компетенції суду не належить, доводи апеляційної скарги в частині того, що в матеріалах справи наявні документи, які підтверджують розміри, конфігурацію, площу земельних ділянок та місце розташування межових знаків (парканів) висновків суду не спростовують, оскільки відновлення, як і встановлення меж земельних ділянок відноситься до компетенції і повноважень органів місцевого самоврядування.

Крім того відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється або підставі розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою, або за фактичним використанням земельної ділянки. Однак, не на підставі планів земельних ділянок, що містяться в інвентарних справах, як помилково вважає позивач.

Більше того, як вже було зазначено, межові знаки між спірними земельними ділянками взагалі не встановлювалися.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що судом не розглянуто всі позовні вимоги заявлені позивачем, то вказані посилання суд вважає необґрунтованим, так як судом розглянуто всі вимоги позивача за результатами розгляду яких прийнято рішення, яке відповідає вимогам закону.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи подану заяву, суд першої інстанції правильно визначився з характером правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 липня 2018 року.

Судді: