ПОСТАНОВА

Іменем України

29 грудня 2018 року м. Кропивницький

справа № 395/535/17

провадження № 22-ц/4809/229/18

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Кіселика С. А., Черненка В. В.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Кредитна спілка «Центр фінасових послуг»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області (суддя Забуранний Р. А.) від 27 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» (далі - КС «Центр фінансових послуг») про захист прав споживача та визнання окремого положення кредитного договору недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначала, що 30 березня 2009 року між нею та КС «Центр фінансових послуг» укладено кредитний договір № В-25/0035/09/83/45, за умовами якого вона отримала кредит в розмірі 15615 грн., натомість зобов'язалася повернути кредит і сплачувати проценти. Пунктом 3.5 указаного договору передбачено, що в разі просторочення позичальником термінів платежів кредитодавець має право стягнути з позичальника пеню в розмірі 1 процента від заборгованості по сплаті основної суми кредиту за кожен день прострочення платежів та нараховані проценти за користування кредитом, виходячи з фактичного строку користування кредитом, включаючи день погашення. Позивач вважає дану умову договору несправедливою по відношенню до неї (споживача) відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки сума пені є занадто високою та не пропорційною.

Посилаючись на наведене, просила визнати недійним пункт 3.5 кредитного договору № В-25/0035/09/83/45 від 30 березня 2009 року, укладеного між нею та КС «Центр фінансових послуг».

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 27 червня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4

Суд мотивував своє рішення тим, що під час укладення кредитного договору сторони були вільні у визначені його умов, а тому позивач не довів фактів порушення його під час укладення договору.

Додатковим рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 14 серпня 2017 року витрати зі сплати судового збору віднесено на рахунок держави.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 27 червня 2017 року, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу в якій клопотала про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким визнати недійсним п. 3.5. кредитного договору від 30 березня 2009 року № В-25/0035/09/83/45.

Вимоги апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що на переконання позивача рішення суду є необґрунтованим, постановлене з порушенням матеріального та процесуального права. Суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи. Оспорюваний пункт кредитного договору суперечить принципу добросовісності, є несправедливим і має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача так, як передбачає непропорційно велику суму компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання позичальником зобов'язань за договором. За 365 днів прострочення виконання зобов'язань позивач повинен сплатити 365 %, що в чотири рази перевищує суму кредиту. Суд не врахував приписів ч. 2 ст. 627 ЦК України згідно яких при укладенні договору за участю фізичної особи-споживача обов'язковим є врахування вимог законодавства про захист прав споживачів. Суд також не врахував висновків Конституційного Суду України викладений у рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 та висновки Верховного Суду України у ряді аналогічних справ.

Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

Відповідач надіслав суду письмові пояснення на апеляційну скаргу (відзив, а.с. 169) в якому вказав про те, що з 17 грудня 2010 року є чинним рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» про стягнення з ОСОБА_4 боргу, в тому числі пені, та видані на його підставі виконавчі листи. Позивач знав про умови договору та рішення третейського суду, проте позов пред'явив з пропуском позовної давності, 04 травня 2017 року.

Згідно підпункту 8 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України (2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 вересня 2018 року (а. с. 152) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4. на рішення Новомиргородського районного суду м. Кіровограда від 27 червня 2017 року.

05 жовтня 2018 року розпочав роботу створений на підставі Указу Президента України № 452/17 від 29 грудня 2017 року Кропивницький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Кіровоградську область.

У зв'язку з цим та відповідно до ст. 31 ЦПК України дану цивільну справу було передано із Апеляційного суду Кіровоградської області до Кропивницького апеляційного суд та визначено новий склад суду в порядку передбаченому ст. 33 Кодексу.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах від 26 листопада 2018 року справу призначено до розгляду.

Сторони повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (вручено сторонам 04 грудня 2018 року), проте в судове засідання 19 грудня 2018 року, у якому закінчено розгляд справи, не з'явилися. Про причини неявки суд не повідомили.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв'язку з неявкою всіх учасників справи та відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Крім того, згідно ч.ч. 4, 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив такі обставини:

30 березня 2009 року між ОСОБА_4 та кредитною спілкою «Центр фінансових послуг» був укладений кредитний договір № В-25/0035/09/83/45 згідно якого позивач отримав кредит в розмірі 15615 грн. та зобов'язався повернути його частинами до 25 березня 2014 року і сплатити відсотки за користування ним згідно графіку за фактичну кількість календарних днів користування кредитом з розрахунку 0,164 % на день. Прострочення сплати кредиту та відсотків за його користування не зупиняє нараховування відсотків, що складають 60 % річних.

Крім цього п. 3.5 договору передбачено, що в разі прострочення позичальником термінів платежів зазначених в таблиці договору кредитодавець має право стягнути з позичальника пеню в розмірі 1 % від заборгованості по сплаті основної суми кредиту за кожен день прострочення платежів та нараховані проценти за користування кредитом, виходячи з фактичного строку користування кредитом, включаючи день погашення.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Однією з засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 6, ст. 627 ЦК України), що передбачає вільне волевиявлення сторін на укладення договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 2 ст. 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства

Договір, в тому числі кредитний, являється одним із різновидів правочину і на нього поширюються всі норми законодавства щодо правочинів.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпція правомірності правочину, яка може бути спростована в судовому порядку, або якщо його недійсність прямо не встановлена законом.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину (ст. 203 ЦК України), передбачають, зокрема, таке: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК).

Оспорючи дійсність п. 3.5. кредитного договору, позивач посилався на його невідповідність приписам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме на несправедливість умов щодо неустойки, які містяться у вказаному пункті договору.

Положення ч. 1, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 18 цього Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Верховний Суд України у справі № 6-330цс16 (постанова від 08 червня 2016 року), аналізуючи норму статті 18 цього Закону України «Про захист прав споживачів»,дійшов висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 (справа за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань») в абзаці другому п. 3.2. мотивувальної частини вказав, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексузасадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Оскільки законодавством прямо не встановлено обмеження розміру неустойки для споживачів, суд в кожному випадку має давати оцінку умовам договору.

Умови договору про неустойку можуть бути визнані несправедливими, якщо її розмір є явно завищеним, спричиняє істотний дисбаланс у правах та обов'язках сторін та завдає шкоди споживачеві.

Для цього, по-перше, необхідно встановити, що передбачений сторонами в договорі розмір пені є явно завищеним. Тобто, виходячи з конкретних умов договору має бути очевидним і, безумовним, що розмір пені є звищеним.

Суд першої інстанції правильно встановив, що п. 3.5 укладеного між сторонами кредитного договору від 30 березня 2009 року № В-25/0035/09/83/45 передбачено, що в разі прострочення позичальником термінів платежів зазначених в таблиці договору кредитодавець має право стягнути з позичальника пеню в розмірі 1 % від заборгованості по сплаті основної суми кредиту за кожен день прострочення платежів та нараховані проценти за користування кредитом, виходячи з фактичного строку користування кредитом, включаючи день погашення.

Враховуючи, що згідно встановленого п. 3.3. кредитного договору графіку щомісячних платежів їх розмір коливається від 272, 24 грн. до 1029,45 грн., в залежності від розміру залишку по кредиту на який нараховуються проценти, а тому у випадку несвоєчасної сплати чергового платежу позичальником розмір пені за прострочення на один день платежу може становити від 2,72 грн. до 10,29 грн.

З урахуванням розміру щомісячних платежів за договором та з урахуванням загальної суми кредиту, суд вважає, що встановлення сторонами в договорі пені у розмірі 1% від суми несплаченої своєчасно частини кредиту та процентів за кожен день прострочення не є явно завищеною та такою, що завдає шкоди споживачу.

Така неустойка стимулює позичальника до своєчасного та повного виконання своїх зобов'язань, а у випадку їх порушення - до якнайскорішого усунення порушення.

Суд вважає безпідставним посилання позивача на те, що розмір пені сягає 365 % річних від суми боргу так, як фактичний розмір пені залежить від періоду прострочення і збільшується пропорційно тривалості невиконання зобов'язання боржником.

У випадку, коли внаслідок тривалого невиконання боржником зобов'язання сума неустойки значно перевищує розмір завданих ним збитків, права останнього можуть бути захищені судом у спосіб передбачений ч. 3 ст. 551 ЦК України, а не шляхом визнання недійсною умов договору про неустойку. У зв'язку з цим суд відхиляє доводи позивача щодо несправедливості п. 3.5. кредитного договору на підставі якого КС «Центр фінансових послуг» пред'явив до позивача вимоги про стягнення неустойки в сумі 209549,41 грн.

Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність пред'явленого позивачем позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Апеляційний суд не встановив неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргумент апеляційної скарги є аналогічними доводам позовної заяви та не спростовують висновків суду першої інстанції, обгрнтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги ОСОБА_4 без задоволення, а рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 27 червня 2017 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 цього Кодексу.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. А. Кіселик

В. В. Черненко