Справа № 450/2322/18 Провадження № 2/450/1532/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2018 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Мельничук І. І.

при секретарі Лаба С. П.

за участю позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити відповідача - ОСОБА_3 батьківських прав що до позивача, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки він не забрав позивача з пологового будинку після народження без поважної на те причини, протягом шести місяців після народженця позивача не виявляв щодо нього батьківського піклування та також він ухиляється протягом тривалого часу від участі у його вихованні, з врахуванням інтересів позивача, неповнолітнього.

В обґрунтування позову покликається на те, що матір'ю позивача була ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року у віці всього 31 року, оскільки її жорстоко 04 липня 2009 року по місцю їх проживання у квартирі АДРЕСА_2 побив відповідач, на той час її чоловік, спричинивши їй множинні тілесні ушкодження. Зокрема, їй було спричинено ЗЧМТ, крововилив під тверду оболонку та в оболонку головного мозку, що призвело до набухання головного мозку та було безпосередньою причиною смерті матері позивача, також і закритий перелом 8-го ребра зліва, множинні синці на обличчі та вушній раковині, потиличній ділянці справа та зліва, на руках, грудній клітці та ногах, жорстоко по садистськи знущаючись над матір'ю протягом тривалого періоду часу. ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, згідно із вироком Сихівського районного суду м. Львова та засуджений до 9-ти років позбавлення волі та відбував протягом шести років покарання в місцях позбавлення волі, не дивлячись на те, він вини не визнавав, оскаржував вирок суду і в апеляційному і в касаційному порядку. В ухвалі суду касаційної інстанції суд вірно прийшов до єдино правильного висновку про те, що засуджений ОСОБА_3, завдаючи зі значною силою удари у життєво важливий орган-голову ОСОБА_5, діяв з умислом на заподіяння їй тяжких тілесних ушкоджень і досяг своєї мети. Починаючи з дня арешту ОСОБА_3 з 10 липня 2009 року, позивач, постійно перебував і надалі перебуває на утриманні та вихованні матері його матері, бабусі - ОСОБА_6 та проживаю разом з нею за адресою: АДРЕСА_1. Згідно із розпорядженням № 673 від 07 вересня 2009 року Сихівської районної адміністрації ЛМР позивачу було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування та призначено опікуном ОСОБА_6, яка добросовісно протягом всіх цих років, до сьогоднішнього дня, опікується ним, спочатку, як опікун, а зараз просто як бабуся, оскільки опіку над позивачем було знято після звільнення ОСОБА_3 з місць позбавлення волі в вересні 2015 року. Повернувшись з місць позбавлення волі, відповідач жодного разу протягом майже трьох років не звертався до органу опіки та піклування чи до ОСОБА_6 з заявою щодо відібрання позивача від неї, згідно із вимогами ст. 163 Сімейного Кодексу України, маючи переважне право, щоб малолітня дитина проживала з ним, оскільки до 29 липня 2017 року позивач мав статус малолітньої дитини, згідно із вимогами ч.2 ст .6 Сімейного Кодексу України, що свідчить про його повну байдужість до дитини, до виконання ним своїх батьківських обов'язків щодо, позивача, якого він навіть не забрав із пологового будинку, не був присутнім на хрестинах, не займався вихованням та доглядом за позивачем, коли той був ще маленьким. Коли відповідач перебував у місцях позбавлення волі, не спілкувався зі позивачем ні по телефону, ні не листувався з ним, йому була байдужа доля дитини, він не цікавився її життям та вже після звільнення з місць позбавлення волі також не бажав виконувати своїх батьківських обов'язків по відношенню до позивача, його тоді ще малолітнього сина, він не цікавився його навчанням, не відвідував батьківських зборів, не цікавився станом здоров'я, не піклувався про сина, коли той неодноразово хворів. Фактично відповідач є для позивача зовсім чужою людиною, він його боїться, у сторін не склалися родинні стосунки як батька та сина. Всі належні умови для проживання та виховання для позивача створила його бабуся ОСОБА_6 з якою позивач надалі проживає та хоче проживати. Позивач вважає, що відповідач недостойний бути його батьком, оскільки він ще з народження самоусунувся від участі у його догляді та вихованні. Позивач не любить відповідача, боїться його, оскільки він і за життя мами неодноразово бив її, знущався над нею, коли син ще був маленький захищав від нього свою маму, то він бив і позивача, що позивач пам'ятаю і зараз, хоча пройшло уже багато років, фактично жорстоко позбавив її життя, залишивши позивача без найріднішої на світі людини - без мами, яку позивач дуже любив, без материнської любові, опіки та піклування. Між позивачем та відповідачем відсутній емоційно-позитивний контакт. На виконання рішення суду відповідач не сплачує у належному розмірі аліментів, має заборгованість.

ОСОБА_6, яка займається вихованням та утриманням позивача, було відмовлено у задоволенні її аналогічного позову до ОСОБА_3, згідно із рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 червня 2016 року, яке вступило у законну силу 23 листопада 2016 року. На засідання опікунської ради, яке призначалося шість разів 17 травня 2018 року ОСОБА_3 лише з'явився, після того як позивач повторно уже з бабусею скерували йому за свій рахунок повідомлення про дату засідання опікунської ради. На засіданні поводив себе у присутності моїй та членів опікунської ради визиваюче, різко, показавши своє справжнє обличчя. Згідно із висновком органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, затвердженим 18 травня 2018 року Головою Сихівської районної адміністрації ОСОБА_7, з врахуванням висновків комісії з питань захисту прав дитини та протоколу засідання даної комісії від 17 травня 2018 року, ОСОБА_3 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не дбає про духовний та фізичний стан сина, матеріально не забезпечує, не має належного впливу на позивача відсутній емоційно-позитивний контакт, в позивача є високий рівень особистісної тривожності, агресивність до відповідача, як до батька, з врахуванням саме дитини, позивача, інтересів, який категорично не бажає проживати з відповідачем, якого просто боїться, рекомендовано позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо його сина, позивача ОСОБА_1.

16 серпня 2018 року провадження у справі відкрито.

24 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав з підстав наведених у ньому, просить суд, такий задоволити, оскільки не має бажання надалі спілкуватися з батьком та підтримувати з ним будь-які відносини. Додав, що не має почуття любові до відповідача, оскільки той позбавив життя матір позивача.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримала. Надала пояснення, аналогічні наведеним у позовній заяві, просить суд позов задоволити з тих підстав у ній наведених, додала, що відповідач, з 2015 року відбувши покарання призначене йому вироком суду, яким його визнано винним у вчиненні злочину щодо матері позивача, якій відповідач спричинив тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до смерті, не цікавився життям його сина. Школу де той навчався не відвідував, емоційних та морально-етичних зв'язків із позивачем не будував, не ініціював питання про відібрання дитину у бабусі, яка була призначена його опікуном та здійснювала опіку та піклування над неповнолітнім та визначення місця проживання з батьком. Вказала що відповідач частково здійснює сплату аліментів на утримання сина, однак має заборгованість, а тому матеріально також не забезпечує сина. Відповідач востаннє бачився з сином у грудні 2017 року. Враховуючи думку дитини, яка не відчуває батьківської любові та боїться батька, просить суд позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов заперечив, просить суд в задоволенні такого відмовити. Суду пояснив, що прибувши у 2015 році із місць позбавлення волі в першу чергу мав намір налагодити теплі сімейні відносини із своїми дітьми, які проживали із бабусею, матір'ю їхньої матері - ОСОБА_6 Однак щоразу ОСОБА_6 чинила перешкоди йому у цьому. Вказав що ОСОБА_6 з позивачем проживає у придбаній ним та матір'ю дітей квартирі, яку вважає своєю і має матеріальний інтерес у випадку позбавлення прав відповідача. Зазначив, що мав намір ініціювати питання відібрання дітей і визначення їхнього місця проживання з ними, однак зважаючи на, як його переконували, бажання дітей, цього не довів до кінця. Додав, що старша дочка проживає з ним та батьками відповідача. Будучи старшою, усвідомлено віднеслася до події смерті її матері. Після звільнення відповідача з місць позбавлення волі пішла жити до батька. Відтоді відносини між дітьми погіршилися, оскільки позивач будучи значно молодшим, у більшій мірі сприйняв вплив бабусі, з якою проживав, яка негативно настроювала його щодо батька. Окрім того, зазначив, що хоче спілкуватися з сином, підтримувати з ним теплі відносини і забрати його проживати до себе, однак позивач на таке не погоджується, перечить. Робив спроби налагодити взаємовідносини, приходив до школи, телефонував, але поки не зміг налагодити емоційний контакт з сином, який, як вважає відповідач, у майбутньому зможе бути налагоджений. Просить суд не позбавляти його батьківських прав відносно сина, оскільки любить свою дитину.

Представник третьої особи, Служби у справах дітей Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_4 позов підтримав, вважає за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно його сина ОСОБА_1 вважає позовні вимоги підставними та таким, що відповідають інтересам дитини.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6, що є бабою позивача та матір'ю його матері, суду пояснила, що у 2009 році відповідач позбавив життя матір позивача, яка була його дружиною. Вказала, що позивач пам'ятає матір і не може досі пережити її втрату, а тому не має бажання спілкуватися з батьком, який забрав у нього найцінніше. Вказала, що її внук всім забезпечений, добре вчиться у школі і ні у чому не потребується. Пояснила, що позбавлення батьківських прав відповідача дасть позивачу пільги щодо продовження навчання у вищому навчальному закладі, куди той хоче вступати. Щодо аліментів, вказала що відповідач їх сплачую на утримання сина, однак не у повному обсязі, має заборгованість.

Суд, заслухавши пояснення сторін, представника позивача, представника органу опіки та піклування, пояснення свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 03.09.2003 року, батьками ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_3 та ОСОБА_8.

Вироку суду від 19.12.2011 року, який набрав законної сили, копія якого наявна в матеріалах справи, ОСОБА_3, який є відповідачем у справі, визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.121 КК України та засуджено до дев'яти років позбавлення волі за заподіяння ОСОБА_5 умисних тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до смерті останньої.

Судом встановлено, що Розпорядженням Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 07.09.2009 року №673 ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, надано статус дітей позбавлених батьківського піклування та призначено їх опікуном ОСОБА_6, їхню бабу по лінії матері, з якою діти зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1.

Разом з тим, судом встановлено, та визнано сторонами, що дочка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, після звільнення її батька, відповідача у справі, із місць позбавлення волі, за її бажанням, фактично проживає з ним та його батьками, за адресою: АДРЕСА_3.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 14.06.2016 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третьої особи Органу опіки та піклування Сихівської районної держаної адміністрації Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав, справа № 450/3232/15-ц, яким в задоволенні позову відмовлено, яке набрало законної сили, встановлено, що згідно довідки про звільнення серії НОМЕР_2 від 02.09.2015 року ОСОБА_3 звільнений від відбування призначеного йому покарання у виді позбавлення волі, яке було призначене вказаним вище вироком суду від 19.12.2011 року. 12.07.2010 року.

Розпорядженням Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради №396, внесено зміни до вказаного вище розпорядження №673 від 07.09.2009 року, згідно яких опікуном над ОСОБА_1, призначено ОСОБА_6, а піклувальником над ОСОБА_9, призначено ОСОБА_10 - матір відповідача у справі.

Постановою Верховного Суду від 11.01.2018 року у справі № 450/3232/15, провадження № 61-1039св17 касаційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14.06.2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23.11.2016 року залишено без змін.

З наявних в матеріалах справи характеристик позивача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 за 2015, 2016 та 2018 роки року директора, класного керівника та психолога СЗШ № 1 м. Львова, судом встановлено, що ОСОБА_1 характеризується виключно з позитивно сторони, організований, однак між ним батьком - відповідачем у справі, який лише раз відвідував школу, відсутній психоемоційний позитивний зв'язок і він не готовий до проживання з ним. Учень, активний, соціальний, товариський, добре адаптується до обстановки, охайний, усім необхідним забезпечений. Контроль за навчання дитини веде його бабуся ОСОБА_6, з якою він проживає та під чиєю опікою знаходиться.

Згідно з актом № 41 комісії у складу директора УК «Нове місто» ОСОБА_11, голови ОСББ «Вернадського, 4» ОСОБА_12 з липня 2009 року по даний час батько ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 по даній адресі не з'являється, дитину не відвідував, життям дитини не цікавиться про що стверджують сусіди.

Суд критично оцінює, вказаний доказ, оскільки судом встановлено та визнано сторонами, що востаннє позивач з батьком бачилися у грудня 2017 року, до та після того батько неодноразово телефонував до сина, однак такий не мав наміру з ним спілкуватися та підтримувати контакти.

Окрім того в судовому засіданні представник органу опіки та піклування ствердив той факт, що ОСОБА_3 звертався до органу опіки та піклування з метою визначення місця проживання дитини з батьком, однак до кінця вказана процедура ним не була завершена.

Як ствердив відповідач про призначені засідання органу опіки та піклування йому відомо не було, аж у травні 2018 року він дізнався, що такі відбувалися, та коли йому стало відомо, на засідання з'явився, висловивши свою незгоду з висновком комісії про позбавлення його батьківський прав.

Окрім того, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 14.06.2016 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третьої особи Органу опіки та піклування Сихівської районної держаної адміністрації Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав, справа № 450/3232/15-ц, встановлено, згідно показів дочки відповідача та рідної сестри позивача ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 року народження, що на даний час із бабою, ОСОБА_6, яка була позивачем у справі, не спілкується. Раніше представники органу опіки та піклування лякали її та брата повідомляючи, що віддадуть їх у інтернат. Зазначила, що ОСОБА_6 завжди негативно ставилась до батька і його родини, а тому ОСОБА_9, пішла жити до матері батька. Вказала, що на даний час спілкується з батьком, а з молодшим братом спілкувалась до початку 2016 року, після цього брат перестав з нею та батьком спілкуватись з невідомих причин. Менше ніж через тиждень часу після звільнення від відбування покарання батько зустрівся з братом, а взагалі таких зустрічей було декілька. Наголосила, що батько систематично дзвонив до сина з місць позбавлення волі.

Вказане ствердили в судовому засідання сторони, а також судом встановлено, що відповідач неодноразово телефонував до позивача з місць позбавлення волі, однак ОСОБА_6 чинила перешкоди у нормальному спілкуванні дитини з батьком.

Відповідно до висновку № 18 від 18.05.2018 року органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_3 самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, не дбає про духовний та фізичний розвиток дитини, матеріально не забезпечує, не має належного впливу на сина, відсутній емоційно-позитивний контакт з сином, в хлопчика виявляється високий рівень особистої тривожності, агресивність до батька, а тому, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківський відносно сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Проте, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 проявляє інтерес до сина, що ствердив і представник органу опіки та піклування, однак через небажання самої дитини, яка з очевидних причин з раннього віку виховувалася у середовищі негативного відношення до батька, враховуючи специфіку вікового розвитку та підліткового періоду акцентований на негативне ставлення до останнього, в задоволенні клопотання батька через небажання самої дитини було відмовлено у визначенні місця проживання ОСОБА_1 з батьком.

Разом з тим, з поданого суду відповідачем розрахунку заборгованості по сплаті аліментів на утримання сина від 24.10.2018 року вбачається, що ОСОБА_3 сплачує аліменти з очевидною частковою заборгованістю у розмірі 15016,55 грн. за період з грудні 2015 року по жовтень 2018 року.

Окрім того, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 має непереборне бажання налагодити контакти та нормальні відносини із своїм сином, так як ствердив в судовому засіданні жаліє з усієї ситуації, що склалася, враховуючи, що дітям необхідна батьківська любов і піклування не погоджується і заперечує, щодо позбавлення його батьківських прав відносно сина та намагатиметься і надалі робити все для того, щоб знайти підхід та налагодити батьківські відносини з сином.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до п. 2 ст. 164 СК України мати, батько (мати) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

В той же час відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Пункт 16 Постанови роз'яснює, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Таким чино, безспірно не встановлено, що протягом тривалого часу ОСОБА_3 не виконує своїх батьківських обов'язків по відношенню до свого сина. Окрім того, не знайшло свого підтвердження покликання позивача на те, що батько не забрав його із пологового будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена переш за все на батьків.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 53 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У відповідності до абз. 3 ч.2 ст.3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно з п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30.03.2007р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, слід розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Наведене вище в нормативних актах, у судовому засіданні під час розгляду справи не встановлено ні з поданих сторонами документів, ні з конкретних пояснень сторін.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

При цьому факт роздільного проживання батьків та дитини, суд не вважає обставиною, яка може слугувати про позбавлення батьківських прав, окрім того не може бути підставно позбавлення батьківських прав те, що відповідач відбув покарання за вчинений ним злочин щодо матері позивача ОСОБА_1, що слугуватиме подвійною мірою покарання, яка не допускається, яка також не передбачена законом як підстава для позбавлення батьківських прав.

Відсутні також будь-які докази того, що на виконання вимог ст.ст.1-3, 9 Конвенції ООН «Про права дитини» державні органи вживали необхідних та достатніх заходів щодо надання необхідної допомоги сім'ї для догляду за дитиною та попереджали батька офіційно про необхідність зміни ставлення до дитини.

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» зазначається «що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками та ухиляються від його виховання та утримання.

Інших доказів, які б свідчили про свідоме, тривале чи постійне, безпідставне невиконання відповідачем батьківських обов'язків, нехтування такими обов'язками, а відтак, давали б підставу для вжиття такого крайнього заходу впливу на батька як позбавлення батьківських прав позивачем суду не надано.

Крім цього, відмовляючи в задоволенні позовних вимоги про позбавлення батьківських прав суд приймає до уваги Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Курочкін проти України» (заява №42276/08 від 20.05.2010 року) де зазначено, що втручання в сімейне життя повинно бути пропорційним до законної мети і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» у значенні пункту 2 статті 8 Конвенції.

Згідно із вимогами ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 80 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників; обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відтак, враховуючи вищезазначені обставини, суд дійшов висновку про відсутність достовірних та достатніх доказів в підтвердження обставин, що свідчили б про підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, а тому у задоволені позовної вимоги про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 19, 150, 152, 154-155, 164, 165, 180-182, 184, 191 Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією ООН про права дитини, ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76- 83, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354, 430 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 17 грудня 2018 року.

СуддяІ. І. Мельничук