Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 320/269/18 Головуючий у 1-й інстанції: Андрюшина Л.А.
провадження № 22-ц/778/2401/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Маловічко С.В., суддів Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Малолітня ОСОБА_4 мешкає з нею з дня свого народження і знаходиться на її утриманні. Відповідач до жовтня 2017 року добровільно надавав матеріальну допомогу на утримання доньки, але потім став ухилятися від виконання своїх батьківських обов'язків щодо надання матеріальної допомоги на утримання дитини. Домовленості між нею та відповідачем про участь останнього в утриманні дитини не досягнуто.

Станом на теперішній час відповідач офіційно не працює та не є приватним підприємцем. Проте, як їй відомо, відповідач є засновником та кінцевим бенефіціаром ПП «Лан М» та ПП «Профмаш», має у власності декілька об»єктів нерухомого майна, тому у нього наявна можливість надавати кошти на утримання доньки.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з урахування наявного у дитини захворювання зору «змішаний астигматизм» в твердій грошовій сумі у розмірі 5000 гривень, щомісячно, починаючи з 11 січня 2018 року до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 квітня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 гривень щомісяця, починаючи стягнення аліментів з 15 січня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з»ясування судом матеріального стану відповідача, невідповідність висновків суду наданим нею доказам щодо можливості у відповідача сплачувати більший розмір аліментів, ніж визначив суд, а також на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить змінити рішення суду першої інстанції в частині визначеного розміру аліментів, збільшивши його до 5000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в процесі розгляду справи та ухваленні рішення судом першої інстанції надано неправильну оцінку доказам, долученим до справи позивачем, тому не враховано матеріального становища відповідача, а саме, наявність у його власності майна загальною вартістю 6 897 285 грн., що складається із: двох комплексів будівель та споруд, шістьох нежитлових будівель, житлового будинку, двох земельних ділянок, автомобілю Porsche Cayenne, транспортного засобу КАМАЗ 3520, транспортного засобу НОМЕР_1, транспортного засобу MAN TGA 18.430, транспортного засобу SCHMITZ S01, промислового та енергетичного обладнання.

Вказує, що відповідач також має дохід від здачі майна в оренду: комплексу будівель та споруд з орендною платою 50 000 грн. щомісячно; обладнання з орендною платою 7500 грн.

У зв'язку з наведеним апелянт вважає, що матеріальний стан відповідача дозволяє сплачувати аліменти на дитину в твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн. щомісяця.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 4, п.1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, вбачається, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи у спорах про стягнення аліментів.

Даний спір підлягає під вказане визначення наведеної норми закону.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що сторони припинили сумісне проживання з вересня 2008 року та мешкають окремо, сумісне господарство не ведуть.

Від спільного проживання сторони мають дитину - дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Дитина проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні, про що свідчить довідка з місця проживання, та сторонами цей факт не оспорюється, тому всі витрати, пов'язані з харчуванням та проживанням дитини, забезпеченням її одягом, оплатою ліків, витрати на навчання, покладаються на позивача (а.с. 12).

ОСОБА_3 добровільно надавав матеріальну допомогу на утримання дитини до жовтня 2017 року, але потім припинив. У січні та лютому 2018 року, тобто після звернення до суду з даним позовом, відповідач передавав кошти на утримання дочки в сумах 4900 грн. та 4451 грн. відповідно.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн., а суд першої інстанції, розглянувши справу, дійшов висновку про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 3000 грн.

Обґрунтовуючи розмір аліментів, позивач посилалась на наявність у відповідача майна та доходів від здачі цього майна в оренду, та наявність у власності двох підприємств.

Заперечуючи проти такого розміру аліментів, на спростування вказаних доводів відповідачем зазначено, що грошові кошти на придбання нерухомого майна ним були запозичені у ОСОБА_5 на підставі договору позики від 01.06.2017 року.

Також відповідач зазначав, що кожного місяця він сплачує компенсаційні витрати у розмірі 46 672,48 земельного податку за частину земельної ділянки, на якій розміщено придбане ним у 28.07.2017 року нерухоме майно. Вказує, що більшу частину грошових коштів, які він отримує від здачі майна в оренду, витрачаються на утримання цього майна. Жодні доходи від діяльності підприємств ним не отримуються. Крім того, на його утриманні знаходиться дружина та малолітня дитина ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України).

За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Так, приписами статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Сторони, в рівних частках повинні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить належне їх утримання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що малолітня дитина сторін проживає та знаходиться на утримані позивача, тому позивач має передбачене законом право на аліменти від батька, який проживає окремо на утримання дитини до досягнення нею повноліття, а відповідач спроможний надати таке утримання в твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн.

Суд вважав, що такий розмір стягуваних аліментів є справедливим і таким, що забезпечує необхідну участь батька в утриманні дитини, яка проживають разом з позивачем, є достатнім для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами законодавства.

Колегія вважає, що при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, суд має прагнути не до зрівняння матеріального становища платника і одержувача аліментів, а також не до визначення суми утримання у пропорційному відношенні до доходу платника, а досягає тієї мети, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Крім того, враховується, щоб розмір призначених аліментів мав бути виправданим дійсними потребами, визначеними з урахуванням матеріального становища сторін, також має базуватись на фактичних обставинах справи.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що аліменти - це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов'язання, яке є в обох із батьків і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі, необхідному для її життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який мала дитина до виникнення спору про стягнення аліментів, і який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку,

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Разом з тим, позиція позивача зводиться до перелічення майна відповідача і наявність в нього двох підприємств, але при цьому позивач не враховує витрати відповідача на утримання цього майна, вкладання в розвиток підприємств, сплати податків, повернення позики, а також, що частина майна знаходиться в іпотеці.

Також, за матеріалами справи встановлено, що відповідач перебуває у шлюбі, від якого має іншу дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. А відтак, утримує дружину, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, та дитину.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно положень статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1 492 гривні, з 1 липня - 1 559 гривень, з 1 грудня - 1 626 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1 860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2 027 гривень.

Обов'язок по забезпеченню даного рівня прожиткового мінімуму для дітей покладається на обох батьків, а відтак дані суми діляться між ними порівну.

Враховуючи вказаний розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, а також обов'язок обох батьків утримувати дітей, встановлений законом про бюджет мінімальний розмір витрат на дитину з боку кожного з батьків для дітей віком до 6 років не може бути меншим за 746 грн., а для дітей віком від 6 до 18 років - не менше 930 грн.

Між тим, суд визначив позивачеві аліменти на утримання дочки в сумі 3000 грн., яка вдвічі перевищує вказаний мінімум, який кожний з батьків має вкладати на дитину, а також значно перевищує встановлений розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Так, для дитини віком від 6 до 18 років - це 1860 грн., в той час як суд стягнув з відповідача 3000 грн.

Вдаючись лише в підрахунок майна відповідача, позивач не надала свого ретельного розрахунку щодо необхідних щомісячних витрат на дочку, які б перевищували 3000 грн. А також не врахувала, що також має утримувати свою дочку, не перекладаючи цей обов»язок лише на батька.

Відтак, враховуючи вказані обставини щодо недоведеності позивачем необхідності стягнення аліментів саме в сумі 5000 грн., суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія приймає до уваги стан здоров'я малолітньої дитини, у якої маються вади зору, але при цьому надані позивачем у справу документи не висвітлюють потребу дитини у зв»язку з цим у щомісячних додаткових витратах. Між тим, апелянт не позбавлена можливості у разі виникнення таких витрат та їх документального підтвердження заявити новий позов про їх стягнення з відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам та доказам по справі в їх сукупності і присуджений ним розмір аліментів відповідає засадам розумності, справедливості та виваженості.

Таким чином, у відповідності до вимог ст.. 375 ЦПК України апеляційна скарга не підлягає задоволенню, тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 279, 374, 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 квітня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена 31 липня 2018 року.

Головуючий:

Судді: