Справа № 737/572/17 Провадження № 22-ц/795/1009/2018 №22-ц/795/1085/2018Головуючий у I інстанції - Усенко Л. М. Доповідач - Боброва І. О.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Бобрової І.О.,

суддів: Лакізи Г.П., Скрипки А.А.,

за участю секретаря: Шкарупі Ю.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі:

- ОСОБА_3,

- ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засідання цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 на рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 13 червня 2018 року та ОСОБА_2 на додаткове рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 27 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору,

місце ухвалення судом першої інстанції судових рішень - смт.Куликівка

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення -18.06.2018, додаткового рішення - 27.06.2018,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась з позовом, в якому після уточнення позовних вимог просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ 2101, 1975 року випуску, д.н.з.НОМЕР_1, укладений 13.02.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4; поділити між нею та ОСОБА_3 майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, виділивши їй у власність - автомобіль ВАЗ 2101, 1975 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, припинивши право власності ОСОБА_3 на цей автомобіль, а у власність ОСОБА_3 - мотоцикл КМЗ Днепр МТ 9, 1972 року випуску, д.н.з.НОМЕР_2, припинивши право власності ОСОБА_2 на цей мотоцикл; стягнути з неї на користь ОСОБА_3 2500 грн вартості переотриманої частки у спільному майні подружжя.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що в період шлюбу з відповідачем ними було придбано автомобіль ВАЗ 2101, 1975 року випуску, вартістю 14 000 грн, та мотоцикл КМЗ Днепр МТ 9, 1972 року випуску, вартістю 9000 грн, які відповідно до ст.60, 61 СК України є спільним сумісним майном подружжя і підлягають поділу. Відповідач після розірвання шлюбу 03.10.2016, без її згоди здійснив відчуження автомобіля ВАЗ 2101, уклавши 13.02.2018 з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 13 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ 2101, 1975 року випуску, д.н.з.НОМЕР_1, кузов НОМЕР_3, укладений 13.02.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в територіальному сервісному центрі 7441 в Чернігівській області. Поділено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільне майно подружжя. У власність ОСОБА_2 виділено автомобіль ВАЗ 2101, 1975 року випуску, д.н.з.НОМЕР_1, кузов НОМЕР_3. Припинено право власності на нього ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_3 право власності на мотоцикл КМЗ Днепр МТ 9, 1972 року випуску, д.н.з.НОМЕР_2, рама 29214 Припинено право власності на нього ОСОБА_2 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 різницю у вартості об'єктів спільної сумісної власності у розмірі 2500 грн. Вирішено питання про судові витрати - стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 992 грн 40 коп судового збору, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 352 грн 40 коп. судового збору.

Додатковим рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 27 червня 2018 року стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по 82, 71 грн судових витрат з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову про відмову в позові, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що шлюбні відносини між ним та ОСОБА_2 припинилися у серпні 2012 року, про що зазначено у судовому рішенні про розірвання шлюбу, а не жовтні 2016 року, як помилково зазначив суд в оскаржуваному рішенні. До вимог про поділ майна подружжя встановлена позовна давність у три роки, початок перебігу якої повинен обчислюватися від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Оскільки шлюбні відносини припинилися у серпні 2012 року, то строк позовної давності закінчився. Також апелянт звертає увагу на порушення судом норм процесуального права, а саме прийняття судом збільшення розміру позовних вимог та предмету позову, залучення третьої особи після закінчення підготовчого судового засідання. В рішенні суд жодним чином не обґрунтував, чому договір купівлі-продажу є недійсним, які норми матеріального права були порушені при його укладанні. Відповідач зазначає, що питання щодо вартості спірного майна судом не розглядалось, згоди на погодження із вартістю, визначеною позивачем, він не надавав. Вказує, що не згоден із вартістю майна, вважаючи його оцінку завищеною, судові експертизи не проводились, тому фактично судом не встановлена вартість майна, яке, на думку позивача, підлягає поділу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить змінити додаткове рішення суду, поклавши на відповідачів понесені нею та її представником судові витрати в повному обсязі. Вказує, що на позивача покладається обов'язок доведення понесених адвокатом витрат, а не його доходів, тому надання доказів ведення Книги обліки доходів та витрат є незаконним, і витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідачів у повному обсязі. Вважає незаконним відмову суду у стягненні з відповідачів компенсації за відрив від звичайних занять позивача 11.04.2018 та втрачений заробіток представника позивача за всі дні судових засідань.

ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану на додаткове рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 27.06.2018, просить відмовити в задоволенні даної апеляційної скарги, вважаючи її незаконною, безпідставною та необґрунтованою. Вказує, що розмір заявлених ОСОБА_2 витрат є непропорційним до ціни позову і розміру заявлених позовних вимог, а саме при ціні позову 11500 грн судові витрати склали 8153,93 грн. ОСОБА_3 зазначає, що до складу витрат позивача на професійну правничу допомогу входять підготовчі консультації до судових засідань 02.05.2018, 21.05.2018, 29.05.2018, 08.06.2018, 13.06.2018, загальна вартість таких консультацій згідно розрахунку склала 990 грн, проте позивач в жодне із вказаних судових засідань не з'явилась, приправивши до суду свого представника. Щодо втраченого заробітку представника позивача, то суд обґрунтовано відмовив у його стягненні, оскільки останній надав довідку про розмір погодинної заробітної плати, не надавши при цьому доказів того, що за дні судових засідань він тримав заробітну плату не в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 позивач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, застосувавши до ОСОБА_3 заходи процесуального примусу. Позивач зазначає, що твердження апелянта про необхідність застосування до спірних правовідносин строку позовної давності не ґрунтується на законі та суперечить обставинам справи, оскільки шлюб між сторонами розірвано лише у 2016 році, спір з приводу користування транспортними засобами виник в червні 2017 року, а про продаж спірного автомобіля вона дізналась лише в лютому 2018 року. вказує, що відповідач вводив суд в оману, зазначаючи, що не пам'ятає коли і кому продав автомобіль. Не погоджується позивачка із доводами апелянта ОСОБА_3 про те, що рішення суду є необґрунтованим через відсутність у справі копії договору купівлі-продажу, оскільки відповідно до ч.2 ст.410 ЦПК України не може бути скасовано правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних підстав. Відповідач та співвідповідач є родичами, спільно проживають, а тому не могли знати, що спірний автомобіль є власністю подружжя. ОСОБА_2 вважає, що не є підставою для скасування оскаржуваного рішення доводи відповідача щодо процесуальних порушень під час залучення до участі у справі співвідповідача та розгляду вимоги про визнання договору недійсним. Також позивач просить застосувати до відповідача ОСОБА_3 заходи процесуального примусу, вважаючи, що він не виконує і грубо порушує обов'язки, покладені на нього ч.2 ст.43 ЦПК України.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Розглядаючи справу та ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, виходив із того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період шлюбу набули майно - автомобіль та мотоцикл, які є спільним сумісним майном подружжя і підлягають поділу. Суд врахував також, що ОСОБА_3 не отримав згоду колишньої дружини ОСОБА_2 на укладення договору купівлі-продажу автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя, що є підставою для визнання його недійсним.

Згідно з ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі з 22.01.1994 року, який був розірваний за рішенням суду 03.10.2016 (а.с.22).

За період шлюбу подружжям було придбано ВАЗ 2101, 1975 року випуску, та мотоцикл КМЗ Днепр МТ 9, 1972 року випуску. Згоди щодо поділ спільного сумісного майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не досягнуто.

06.07.2017 ОСОБА_2 звернулась з позовом до відповідача ОСОБА_3 про поділ майна (а.с.3). 13.02.2018 ОСОБА_3 продав своїй матері ОСОБА_4 автомобіль ВАЗ 2101, 1975 року випуску, д.н.з.НОМЕР_1, що підтверджується копією договору купівлі-продажу 7441/2018/824156 транспортного засобу, яка була надана Територіальним сервісним центром №744 Регіонального сервісного центру в Чернігівській області.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що вона не надавала згоди на укладення ОСОБА_3 договору купівлі-продажу автомобіля, який є їх спільним сумісним майном, у зв'язку з чим просила визнати договір купівлі-продажу автомобіля від 13.02.2018 недійсним, посилаючись на ст.60, 65 СК України, ст.203,215,229 ЦК України, та здійснити поділ спільного сумісного майна.

ОСОБА_3 не заперечував, що спірне майно автомобіль та мотоцикл були придбані під час шлюбу з ОСОБА_2, тобто є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу, проте просив відмовити в позові через прпуск позивачем строку позовної давності, які він рахує з часу припинення шлюбних стосунків, а саме з серпня 2012 року.

Суд першої інстанції вірно не врахував заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності. Твердження ОСОБА_3 про пропуск позивачем строку позовної давності є безґрунтовними з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею ст. 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 22.02.2017 у справі №6-17цс17.

Як вказувалося вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач не довів тієї обставини, що сімейні відносини припинені в жовтні 2012 року. Шлюб між сторонами розірвано за рішенням суду 03.10.2016. З позовом позивач звернулася 06.07.2017, тобто в межах встановленого законом трирічного строку.

Під час шлюбу позивач та відповідач ОСОБА_3 набули майно, яке суд розподілив, стягнувши з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 різницю у його вартості, яка попередньо була внесена позивачем на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст. 69 ч.1, ст.70 ч.1, ст.71 ч.1 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 не оскаржує спосіб поділу майна.

Твердження відповідача ОСОБА_3 про те, що він не погоджувався із вартістю майна, що поділене судом, є такими, що не відповідають дійсності.

З матеріалів справи встановлено, що як у позовній заяві від 06.07.2018, так і в уточненій позовній заяві від 16.04.2018 позивачем ОСОБА_2 була визначена вартість спірного майна - автомобіля в сумі 14000 грн та мотоцикла в сумі 9000 грн.

Відповідно до ст.81 ч.1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем ОСОБА_3 20.02.108 та 26.01.2018 подавались два відзиви на зазначені вище позовну та уточнену позовну заяву, проте жодних заперечень щодо вартості майна, відповідачем висловлено не було. Під час розгляду справи в суді першої інстанції було проведено сім судових засідань, під час яких, а ні відповідачем ОСОБА_3, а ні його представником ОСОБА_6 не заперечувалась вартість спірного майна, клопотання про призначення відповідної експертизи не заявлялось. Не було заявлено таке клопотання і при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, твердження відповідача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі щодо завищення вартості спільного майна є голослівними.

Не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля доводи апелянта ОСОБА_3 щодо відсутності підстав для задоволення позову в цій частині.

Сторонами не заперечувалося тієї обставини, що спірний автомобіль було придбано під час шлюбу та відчужено 13.02.2018 під час розгляду судом справи про його поділ. Автомобіль проданий ОСОБА_3 своїй матері ОСОБА_4 без згоди співвласника - колишньої дружини ОСОБА_2

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Саме на необхідність встановлення добросовісної поведінки сторін оспорюваного договору, якщо його предметом є спільне майно подружжя, неодноразово вказував Верховний Суд України у правових позиціях, висловлених у постановах від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16, від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16.

Як вказувалося вище, покупець за спірним договором купівлі - продажу від 13.02.2018 - ОСОБА_4, є матір'ю продавця відповідача по справі ОСОБА_3, тому очевидним є та обставина, що ОСОБА_4, яка проживає за одною адресою з ОСОБА_3, було відомо про розлучення ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про те, що автомобіль придбаний сторонами у шлюбі, тобто є спільною сумісною власністю, про подання ОСОБА_2 позову про поділ майна подружжя. Судом також вірно враховано, що спірний договір купівлі-продажу був укладений після відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 про поділ майна, що також свідчить по недобросовісність сторін такого правочину.

Таким чином, по справі достовірно встановлено, що ОСОБА_3 під час укладення договору щодо спільного майна подружжя та третя особа-контрагент за таким договором ОСОБА_4 діяли недобросовісно.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 13.02.2018.

Посилання відповідача ОСОБА_3 на порушення судом норм процесуального права, не може бути визнано законною підставою для скасувати вірного по суті судового рішення. Зазначені процесуальні порушення не призвели до неправильного вирішення справи.

За викладених обставин, рішення суду від 13.06.2018 є законним та обґрунтованим. Підстави для його скасування відсутні. У зв'язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

В той же час частково заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовно невірного розподілу судом першої інстанції понесених нею по справі судових витрат.

Як вбачається зі справи, судові витрати ОСОБА_2 по даній справі складають 1344 грн 80 коп судового збору (а.с.2,66), 3500 грн витрат на правову допомогу (а.с.125), 112 грн 05 коп. витрат позивача за відрив від звичайних занять (а.с.116), 165 грн 42 коп витрат на проїзд в судові засідання представника позивача (117-122), 3021 грн 66 коп втраченого заробітку представника позивача (а.с.116).

Суд першої інстанції частково задовольняючи вимоги про відшкодування судових витрат та, стягуючи з кожного відповідача на користь позивача по 82 грн 71 коп, виходив з того, що позивачем підтверджено витрати представника позивача на проїзд в судові засідання на загальну суму 165 грн 42 коп. Витрати на правову допомогу в сумі 3500 грн не можуть бути відшкодовані позивачу у зв'язку з відсутністю доказів ведення адвокатом Книги обліку доходів і витрат. Не підтверджені також доказами втрати заробітку представника позивача та витрати позивача за відрив від звичайних занять.

Апеляційний суд частково не може погодитися з висновками суду першої інстанції при ухваленні додаткового рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до договору на професійну правничу допомогу від 12.04.2018 правову допомогу ОСОБА_2 надавав адвокат Полубень С.В. (а.с.123-125). Згідно з розрахунком суми гонорару за надану правничу допомогу адвокатом виконані роботи на суму 3510 грн (а.с.126). Відповідно до квитанції від 16.04.2018 ОСОБА_2 по договору від 12.04.2016 сплатила адвокату Полубню С.В. 3500 грн (а.с.125). При визначенні суми, що підлягає відшкодуванні за отримання професійної правничої допомоги колегія суддів виходить з наданого розрахунку на а.с.126, складності справи та витраченого адвокатом часу на консультації, вивчення документів і складання позовної заяви від 16.04.2018, заяви про виконання ухвали суду, підготовчі консультації. Адекватною є сума 1000 грн., яку слід відшкодувати позивачу.

Відповідно до ст.138 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Суд першої інстанції, відмовляючи у компенсації за втрачений заробіток позивача та її представника, вірно послався на відсутність доказів того, що позивач та її представник не отримали заробітну плату за вказаний ними в розрахунку період. З довідки ДП «Агат-Мрія» вбачається лише сума середньомісячного заробітку представника позивача ОСОБА_8 Даних працевлаштування позивача та її середньомісячний заробіток матеріали справи не містять. Відсутність даних про працевлаштування та отримання доходів за вказані позивачем дні унеможливлює і стягнення компенсації за відрив від звичайних занять. З огляду на викладене доводи апелянта з цього приводу є безґрунтовними і тому суд не бере їх до уваги.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_3 обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення від 13.06.2018 постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Додаткове рішення від 27.06.2018 підлягає зміні на підставі ст.376 ч.1 п.4 ЦПК України. Стягнута судом сума судових витрат підлягає збільшенню з 165,42 грн до 1165,42 грн. Ця сума відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів в рівних частках, тобто по 582,71 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 376 ч.1 п.4, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 13 червня 2018 рок залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 27 червня 2018 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 27 червня 2018 року змінити, збільшивши суму, що стягнута на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 82,71 грн до 582,71 грн з кожного.

В іншій частині додаткове рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 27 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03.09.2018

Головуючий:Судді: