Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 161/11606/16-ц

провадження № 61-21826св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Приватне підприємство «Брок-Авто»,

третя особа - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 на ухвали Апеляційного суду Волинської області від 06 березня 2017 року та від 28 березня 2017 року у складі судді Данилюк В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Брок-Авто» (далі - ПП «Брок-Авто») про захист прав споживача, посилаючись на те, що 03 грудня 2013 року він придбав у ПП «Брок Авто» за 34 500 грн легковий автомобіль «Mazda-626», 1990 року випуску, про що йому було видано довідку-рахунок серії ААВ № 360752. 04 грудня 2013 року він подав до Відділу реєстраційно-екзаменаційної роботи з обслуговування міста Луцька, Луцького, Рожищенського, Ківерцівського районів заяву про перереєстрацію вищевказаного автомобіля на нового власника, однак отримав відмову, мотивовану розбіжністю номера шасі (кузова) транспортного засобу з номером, зазначеним у свідоцтві про реєстрацію. Враховуючи викладене, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, укладений 03 грудня 2013 року між ним та ПП «Брок-Авто» і застосувати наслідки недійсності правочину шляхом повернення йому 34 500 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2017 року у складі судді Олексюка А. В. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 придбав автомобіль «Mazda-626» у ОСОБА_2, від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_3, через ПП «Брок-Авто» на підставі довідки-рахунку, якою оформлено договір купівлі-продажу транспортного засобу. ПП «Брок-Авто» фактично виступило посередником між продавцем та покупцем. Представнику позивача було роз'яснено його право на подачу заяви про залучення ОСОБА_2 (як сторони укладеного договору купівлі-продажу) до участі у справі як співвідповідача, проте він цим правом не скористався. За таких обставин суд вважав, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1 102 грн 40 коп.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 06 березня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2017 року та додаткове рішення цього суду від 20 лютого 2017 року залишено без руху з підстави несплати судового збору за подання апеляційної скарги і надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 28 березня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 визнано неподаними та повернуто заявнику у зв'язку невиконанням особою, яка подала скарги, вимог ухвали апеляційного суду про залишення їх без руху.

У березні 2017 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 06 березня 2017 року, а у квітні 2017 року - на ухвалу цього суду від 28 березня 2017 року, в яких, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані ухвали.

Касаційні скарги ОСОБА_1 мотивовані тим, що на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» він звільнений від сплати судового збору на всіх стадіях цивільного процесу.

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 та 25 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційними скаргами ОСОБА_1, а ухвалою від 09 листопада 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 травня 2018 року справу № 161/11606/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

На час розгляду справи Верховним Судом відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Постановляючи ухвалу про визнання неподаною апеляційної скарги та повернення її ОСОБА_1, апеляційний суд керувався нормами статей 121, 297 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), і виходив з того, що заявник не виконав вимоги ухвали Апеляційного суду Волинської області від 06 березня 2017 року в частині сплати судового збору.

Однак з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна погодитися з огляду на таке.

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваних ухвал, за подання апеляційної скарги на рішення суду сплачується судовий збір у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно з частиною другою статті 297 ЦПК України 2004 року до апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення статті 121 цього Кодексу (залишення заяви без руху та повернення заяви у разі неусунення її недоліків у встановлений судом строк).

За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору. Проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому у статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати, що споживачі такої пільги не мають, оскільки зазначена пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову.

Спеціальним законом передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору з метою захисту своїх порушених прав (частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державного мита» замінені словами «судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Порушені права можуть захищатися як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу (при поданні апеляційної та касаційної скарг). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 1 ЦПК України 2004 року, стаття 2 ЦПК України).

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-57цс18.

Таким чином, ОСОБА_1 як споживач, що звернувся до суду з позовом про захист своїх прав, звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Апеляційний суд наведеного не врахував та безпідставно поклав на ОСОБА_1 обов'язок зі сплати судового збору і необґрунтовано визнав його апеляційні скарги неподаними та повернув їх.

Частиною четвертою статті 406 та частиною шостою статті 411 ЦПК України передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Оскаржувані ухвали апеляційного суду постановлені з порушенням вищенаведених норм процесуального права та перешкоджають подальшому провадженню у справі.

За правилами частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

У зв'язку з допущеними апеляційним судом порушеннями норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання про повернення позовної заяви, оскаржувані судові рішення слід скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвали Апеляційного суду Волинської області від 06 березня 2017 року та від 28 березня 2017 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний О. В. Ступак

Г. І. Усик