Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

місто Київ

справа № 468/411/16-ц

провадження № 61-3875св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Кузнєцова В. О., Луспеника Д. Д., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 02 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Ямкової О. О., Колосовського С. Ю., Довжук Т. С.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) у квітні 2016 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 у розмірі 68 993, 77 дол. США за курсом Національного банку України на час ухвалення судового рішення, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 14 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та позичальником ОСОБА_3 укладено договір кредиту за № 643/460-К460, згідно з яким позичальник отримала у кредит грошові кошти у розмірі 33 800, 00 дол. США строком до 13 серпня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13, 5 % річних. 10 липня 2009 року між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 643/460-К460, відповідно до якої збільшено суму кредиту до 34 925, 42 дол. США зі сплатою за його користування 15, 00 % річних, та строком його погашення до 13 серпня 2022 року.

У порядку забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним договором кредиту 14 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір та 10 липня 2009 року - договір про внесення змін до іпотечного договору, за умовами яких відповідач передав в іпотеку банку належний йому на праві власності нежитловий об'єкт будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною вартістю 52 387, 00 дол. США. Посилаючись на те, що внаслідок порушення ОСОБА_3 кредитних зобов'язань виникла загальна заборгованість у сумі 68 993, 77 дол. США, що станом на 12 червня 2016 року еквівалентно 1 764 212, 03 грн, позивач просив у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах за початковою ціною, встановленою в іпотечному договорі.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 02 вересня 2016 року у позові ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що погашення заборгованості за кредитним договором повинно було здійснюватися відповідачем щомісячними платежами по 282, 00 дол. США. Згідно з наданим позивачем розрахунком відповідач з січня 2010 року не виконував належним чином взяті на себе зобов'язання. Строк дії договору визначено до 13 серпня 2022 року, при цьому відомостей про погодження іншого строку виконання умов договору між сторонами при розгляді справи судом не встановлено. Суд першої інстанції зробив висновок, що одночасно зі установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що складають зміст зобов'язання. Відмовляючи у задоволенні позову банку, суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивачем за відсутності поважних причин пропущено позовну давність для пред'явлення вимоги за основним зобов'язанням, оскільки у позивача право на позов виникло з моменту прострочення чергового щомісячного платежу, а тому порушене право кредитора не підлягає захисту й в частині вимоги за іпотечним зобов'язанням відповідача.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 02 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 02 вересня 2016 року скасовано й ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Звернуто стягнення в межах 956 861, 62 грн загальної суми кредитної заборгованості, що утворилася за договором кредиту від 14 серпня 2007 року № 643/460-К460, на предмет іпотеки у вигляді нежитлового об'єкта будівель та споруд, загальною площею 1 455, 20 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом проведення прилюдних торгів за процедурою виконавчого провадження, із визначенням початкової ціни предмета іпотеки в розмірі 821 218, 00 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 30 190, 19 грн судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, керувався тим, що банк 13 серпня 2014 року направив на адресу позичальника та іпотекодавця вимогу про усунення порушень та погашення протягом тридцяти календарних днів з дня її отримання загальної суми заборгованості у розмірі 47 281, 36 дол. США, яка отримана відповідачем та третьою особою 09 вересня 2014 року. Внаслідок порушення боржником ОСОБА_3 строків повернення кредиту, встановленого договором, та виникнення кредитної заборгованості, кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України право на односторонню зміну умов договору. Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що строк виконання кредитних зобов'язань настав 10 жовтня 2014 року, а тому банком не було пропущено трирічної позовної давності, оскільки позов поданий 27 квітня 2016 року.

ОСОБА_2, не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, звернувся із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 02 листопада 2016 року, а рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 02 вересня 2016 року залишити в силі.

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Заявник вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно послався на вимогу банку про усунення порушень від 13 серпня 2014 року як на доказ односторонньої зміни строку виконання основного зобов'язання, оскільки зазначена вимога стосувалася лише усунення порушень щодо сплати поточної заборгованості. За таких підстав, на переконання заявника, позовна давність має бути обрахована починаючи з 2010 року, тобто з тієї дати, коли позичальник припинив виконувати зобов'язання зі сплати щомісячних платежів.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження; ухвалою від 27 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII (далі - ЦПК України 2017 року), що набрав чинності 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Зазначену цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 26 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року

№ 1618-IV) (далі - ЦПК 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, а отже, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 14 серпня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, та третьою особою ОСОБА_3 укладено договір кредиту за № 643/460-К460, згідно з яким позичальник отримала у кредит грошові кошти у розмірі 33 800, 00 дол. США строком до 13 серпня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13, 5 % річних.

10 липня 2009 року між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 643/460-К460, відповідно до якої збільшено суму кредиту до 34 925, 42 дол. США зі сплатою за його користування 15, 00 % річних, та строком його погашення до 13 серпня 2022 року.

З метою забезпечення належного виконання кредитного договору 14 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, з врахуванням внесених до нього змін договором від 10 липня 2009 року, за умовами яких відповідач передав в іпотеку банку належний йому на праві власності нежитловий об'єкт будівель та споруд, загальною площею 1 455, 2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною вартістю 264 554, 00 грн.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості третя особа ОСОБА_3 здійснювала часткові платежі, а останні з них здійснила в такому порядку: за основною сумою кредиту - 08 грудня 2009 року, за процентами - 29 вересня 2011 року.

За таких обставин банк 13 серпня 2014 року направив на адресу позичальника та іпотекодавця вимогу про усунення порушень та погашення протягом тридцяти календарних днів з дня її отримання загальної суми заборгованості у розмірі 47 281, 36 дол. США. Зазначена вимога банку отримана відповідачем та третьою особою 09 вересня 2014 року.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що внаслідок порушення боржником ОСОБА_3 строків повернення кредиту, встановлених договором, та виникнення кредитної заборгованості, кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 3 додаткової угоди № 2 договору кредиту право на односторонню зміну умов договору, надіславши позичальнику та іпотекодавцю 13 серпня 2014 року повідомлення про дострокове повернення суми кредиту та пов'язаних з ним платежів. Оскільки строк виконання кредитних зобов'язань настав 10 жовтня 2014 року, то банком не було пропущено трирічної позовної давності, оскільки позов поданий до суду 27 квітня 2016 року.

З таким висновком суду апеляційної інстанції неможливо погодитись з огляду на таке.

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить з їх системного аналізу.

Норми права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За правилом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У статті 258 ЦК України для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, якщо за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Щодо визначення моменту виникнення зобов'язання дострокового повернення суми кредиту в повному обсязі.

Згідно з підпунктом 4.5 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених підпунктами 3.3.8, 3.3.9 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі умови дострокового повернення коштів - предмета позики, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Зазначене положення узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року

у справі № 6-900цс16. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, останній платіж ОСОБА_3 за основною сумою кредиту здійснила 08 грудня 2009 року, за процентами - 29 вересня 2011 року.

Таким чином, враховуючи положення підпункту 4.5 кредитного договору, строк виконання основного зобов'язання змінено, а тому у позичальника виникло зобов'язання виплатити суму кредиту в повному обсязі, проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції 28 листопада 2011 року.

Встановивши фактичні обставини справи, зокрема й факт невиконання відповідачем умов кредитного договору, суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок, не встановивши пропуск позовної давності, початок перебігу якого суд обрахував з моменту отримання позичальником та іпотекодавцем письмової вимоги банку про усунення порушень виконання умов кредитного договору та сплати поточної заборгованості. З урахуванням зміни строку основного зобов'язання банк був зобов'язаний подати до суду позов у строк до 28 листопада 2014 року, натомість звернувся до суду з відповідним позовом лише 27 квітня 2016 року.

ОСОБА_2 02 вересня 2016 року звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності (а.с. 61).

У такому випадку дата отримання зазначеного повідомлення, так само як і факт реалізації банком права на надіслання 13 серпня 2014 року вимоги, не мають правового значення для обрахування початку перебігу позовної давності, оскільки сторони кредитного договору врегулювали певним чином питання виникнення обов'язку із дострокового повернення кредитних коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання у разі невиконання позичальником обов'язку зі своєчасного повернення суми кредиту.

Верховним Судом враховано, що додатковою угодою № 2 від 10 липня 2009 року зміни до підпункту 4.5 кредитного договору не вносилися, а положення пункту 3 додаткової угоди щодо права банку вимагати дострокового повернення кредиту у разі прострочення сплати процентів одне одному не суперечать.

Таким чином, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, зробивши висновок, що позовна давність не сплинула, а тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зробивши обґрунтований висновок про відмову у позові внаслідок спливу позовної давності, суд першої інстанції, на переконання Верховного Суду, помилково вважав, що в результаті прострочення чергового платежу змінився строк виконання основного зобов'язання та відразу розпочався перебіг строку давності за основним зобов'язанням. Проте визначення початкового моменту виникнення у позивача права на позов має відбуватися із застосуванням положень підпункту 4.5 кредитного договору, згідно з яким початок перебігу позовної давності пов'язаний зі спливом 60 календарних днів з дня прострочення сплати чергового щомісячного платежу.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом доповнення мотивів відмови у позові посиланням на положення підпункту 4.5 кредитного договору, яким сторони врегулювали питання виникнення зобов'язання з дострокового повернення кредитних коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання у разі прострочення чергового платежу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Згідно зі статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 02 листопада 2016 року скасувати.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 02 вересня 2016 року змінити, доповнивши мотивувальну частину посиланням на положення підпункту 4.5 кредитного договору від 14 серпня 2007 року № 643/460-К460 як на підставу для відмови у позові.

В іншій частині рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 02 вересня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді В. О. Кузнєцов

Д. Д. Луспеник

С. О. Погрібний

Є. В. Синельников