Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 756/2554/16-ц

провадження № 61-13243св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Крата В. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Національна поліція України Головного управління Національної поліції у м. Києві,

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

представник Національної поліції України Головного управління Національної поліції у м. Києві - Рогова Інна Анатоліївна,

позивач за об'єднаним позовом - ОСОБА_5,

відповідач за об'єднаним позовом - ОСОБА_1,

третя особа - Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація,

представники третьої особи: Оношенко Олена Олександрівна, Кузьменко Михайло Іванович, Бондаренко Яна Юріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 листопада 2017 року у складі судді Шевчука А. В. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Немировської О. В., Чобіток А. О.,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року ОСОБА_1., який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_1., ОСОБА_3. звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5, Національної поліції України Головного управління Національної поліції у м. Києві про визнання недійсним житлового ордера, свідоцтва про право власності на квартиру, часткового скасування розпоряджень.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1. з 07 листопада 2015 року проходив службу в Національній поліції України м. Києва, а до цього з 01 квітня 1992 року проходив службу в Органах внутрішніх справ Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві. Рішенням Мінської районної ради депутатів трудящих

м. Києва від 23 лютого 1976 року № 52 «Про надання службової жилої площі» кімнати № 79-108 були закріплені під гуртожиток для особового складу Мінського РВВС. 18 серпня 1992 згідно з розпорядженням начальника Мінського РВВС м. Києва, працівник міліції ОСОБА_1. був вселений до кімнати АДРЕСА_1. Позивачі постійно мешкають та зареєстровані у вказаній кімнаті. З огляду на зазначене, позивачі стверджували, що рішення про надання окремої однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та видача ордера серії Б на жиле приміщення на ім'я ОСОБА_5 було здійснено у порушення вимог житлового законодавства, оскільки дане приміщення не було вільним.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1., який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_1., ОСОБА_3. просили суд: скасувати протокол № 8 засідання житлово-побутової комісії Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві від 14 серпня 2015 року про затвердження рішення районного управління про видачу житлового ордера серії Б на жиле приміщення квартиру АДРЕСА_1 на ім'я

ОСОБА_5; частково скасувати розпорядження від 22 вересня 2015 року

№ 490 Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації щодо надання окремої однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та видачу ордера серії Б на жиле приміщення згідно з пунктом 1 цього розпорядження на ім'я ОСОБА_5; визнати недійсним ордер серії Б на жиле приміщення квартири АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5, який видано відділом обліку та розподілу житлової площі Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації на ім'я ОСОБА_5; скасувати розпорядження від 27 листопада 2015 року № 1679 органа приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації щодо надання дозволу на приватизацію жилого приміщення квартири та видачу свідоцтва про право власності на жиле приміщення квартири АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5; визнати недійсним свідоцтво про право власності від 27 листопада 2015 року на житлове приміщення квартири АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5

У березні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що 22 вересня 2015 року розпорядженням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації № 490 «Про надання житлової площі працівникам підприємств, організацій та установ м. Києва», затверджено спільне рішення адміністрації та житлово-побутової комісії Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві про надання житлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 працівникам Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, в тому числі ОСОБА_5 На підставі вказаного розпорядження Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація

25 вересня 2015 видала ОСОБА_5 ордер серії Б № 010599 на вселення в квартиру АДРЕСА_1 в м. Києві. 01 жовтня

2015 року ОСОБА_5 в Оболонському районному відділі ГУ ДМС України в

м. Києві здійснив реєстрацію за новим місцем проживання (квартира АДРЕСА_1), а 27 листопада 2015 року отримав свідоцтво про право власності на вказане помешкання. Свідоцтво про право власності видане згідно з розпорядженням від 27 листопада 2015 року № 1679 органу приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації. Проте, ОСОБА_5 не зміг поселитися до квартира АДРЕСА_1 з огляду на те, що квартира була безпідставно та самовільно зайнята ОСОБА_1., а останній добровільно не звільняє вищевказану квартиру.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_5 просив суд: виселити відповідача без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 06 червня 2016 року позов ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої

ОСОБА_1., ОСОБА_3 та позов ОСОБА_5 об'єднані в одне провадження.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 20 лютого

2018 року, в задоволенні позову ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_1., ОСОБА_3 відмовлено.

Позов ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житлового приміщення задоволено.

Виселено ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що позивачами не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження правомірності вселення та зайняття ОСОБА_1 з сім'єю не лише квартири АДРЕСА_1, але й правомірності проживання в гуртожитку за відсутності відповідного ордера, а тому на підставі статті 116 ЖК УРСР останні підлягають виселенню, вважаючи при цьому, що позовні вимоги ОСОБА_5 є законними та обґрунтованими.

У березні 2018 року ОСОБА_1. та ОСОБА_3. подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів не відповідають вимогам чинного законодавства, у зв'язку з тривалістю пройденого часу, докази існування договірних правовідносин між ОСОБА_2. і балансоутримувачем гуртожитку Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві щодо спірної квартири існували на час надання письмового дозволу про вселення та користування житловою площею квартири. Крім того, судами не досліджено чи використано право ОСОБА_5 на житлове приміщення квартири, яка підлягає державній реєстрації, що виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону. Також судами не застосовано до спірних правовідносин статті 132 ЖК УРСР та пункт 41 Примірного положення про гуртожитки (далі - Положення).

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_1. в період з 01 квітня 1992 року по

06 листопада 2015 року проходив службу в органах Міністерства внутрішніх справ України, а з 07 листопада 2015 року службу в Національній поліції України. Згідно з наказом щодо особового складу Головного управління національної поліції у м. Києві від 15 серпня 2016 року № 697 ОСОБА_1. звільнений зі служби за власним бажанням, у зв'язку із виходом на пенсію.

Встановлено, що ОСОБА_1. був вселений у гуртожиток по АДРЕСА_1 за розпорядженням районного управління ГУ МВС України в м. Києві від 22 вересня 1998 року на час роботи.

Згідно з довідкою Форми 3 від 03 лютого 2016 року ОСОБА_1. та члени його родини: дружина - ОСОБА_10., син - ОСОБА_3. та донька - ОСОБА_1. зареєстровані у гуртожитку по АДРЕСА_1. Разом з тим, у паспортних даних позивача та за даними відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в м. Києві він має зареєстроване місце проживання по АДРЕСА_1

Згідно з даними Оболонського управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві ОСОБА_1. та члени його сім'ї зареєстровані в гуртожитку без зазначення квартири.

Розпорядженням Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації

від 22 вересня 2015 року № 490 «Про надання житлової площі працівникам підприємств, організацій та установ м. Києва», затверджено спільне рішення адміністрації та житлово-побутової комісії Оболонського РУ ГУ МВС України в

м. Києві про надання житлових приміщень в будинку АДРЕСА_1, у зв'язку з тим, що відпала потреба у використані їх під гуртожиток, в тому числі - ОСОБА_5

На підставі розпорядження Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 25 вересня 2015 року № 490 ОСОБА_5 видано ордер серії Б № 010599 на вселення у квартиру АДРЕСА_1 у

м. Києві.

01 жовтня 2015 року ОСОБА_5 здійснив реєстрацію за новим місцем проживання (квартира АДРЕСА_1).

Розпорядженням органу приватизації державного житлового фонду Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 листопада 2015 року № 1679 прийнято рішення про безоплатну передачу квартири у власність ОСОБА_5

27 листопада 2015 року ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, яке набуто в порядку приватизації.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 128 ЖК УРСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім'ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Відповідно до статті 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Аналогічна норма міститься у абзаці першому пункту 10 Положення.

Суди, задовольняючи позов ОСОБА_5, виходили з того, що ОСОБА_1. та членам його сім'ї ордер на вселення в житлове приміщення не видавався, тому відсутні правові підстави для користування спірною квартирою.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме: без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов'язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

У пункті 40 Положення зазначено, що інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що суди першої та апеляційної інстанцій, помилково вважали, що підставою самоправного зайняття спірної квартири є відсутність у ОСОБА_1 ордера на вселення у спірне житло, при цьому не врахувавши та не перевіривши наявність інших документів, що дають підстави для вселення; не надали оцінки розпорядженню від 18 серпня 1992 начальника Мінського РВВС м. Києва, згідно з яким працівник міліції ОСОБА_1. був поселений до кімнати АДРЕСА_1 та згідно паспортних даних позивача та за даними відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в м. Києві він має зареєстроване місце проживання по АДРЕСА_1; не врахували, що ОСОБА_1. перебував на службі в органах МВС, Національній поліції в м. Києві та був звільнений у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років.

Крім того, суди не врахували, що однією з умов надання ордера є те, що він може бути виданий лише на вільну жилу площу (абзац другий пункту 10 Положення).

Відповідно до частин першої, третьої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Всупереч наведеним нормам, суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи питання про виселення ОСОБА_1, не перевірили правомірність вселення ОСОБА_5 до спірної квартири.

Беручи до уваги розпорядження Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації 25 вересня 2015 року № 490, згідно з яким ОСОБА_5 видано ордер серії Б № 010599 на вселення в квартиру АДРЕСА_1 та те, що 01 жовтня 2015 року ОСОБА_5 здійснив реєстрацію за спірною квартирою, а 27 листопада 2015 року використав своє право на приватизацію та отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, суди не звернули уваги на наявні у матеріалах справи копії квитанцій про оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1, у тому числі і за квітень 2016 року, які вказують про фактичне проживання та використання спірного житла

ОСОБА_1

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме -від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02 грудня 2010 року.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлено, а тому судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити наведені в цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доказам як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, з'ясувати чи існують підстави для визнання ордера № 010599 серії Б, виданого ОСОБА_5, недійсним, та встановити чи користування тривалий час ОСОБА_1 спірним житлом, протягом 19 років, не підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції, чи

ОСОБА_1. підлягає виселенню лише з наданням йому іншого жилого приміщення.

Керуючись статтями 389, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та у подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат