Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 313/596/15Головуючий у 1-й інстанції Кравцов С.О.
Пр. № 22-ц/778/2101/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Веселівського районного суду Запорізької області від 20 лютого 2018 року у справі за поданням державного виконавця Веселівської районної державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Науменко О.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа боржника ОСОБА_2, стягувач: ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року державний виконавець Веселівського районного державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Науменко О.В. звернувся до суду із вищезазначеним поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа боржника ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2, АДРЕСА_1 до виконання зобов'язань, покладених на нього виконавчим листом № 313/596/15-ц виданого 02.09.2016 р. про стягнення на користь ОСОБА_4 матеріальної шкоди на суму 34212,50 грн. та моральної шкоди на суму 15000,00 грн.

Ухвалою Веселівського районного суду Запорізької області від 02.06.2017 року (т.с. 1 а.с. 31-32) подання - задоволено.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 02.11.2017 року (т.с. 1 а.с. 63-66) ухвалу суду першої інстанції від 02.06.2017 скасовано - подання направлено на новий розгляд.

22.01.2018 року державний виконавець Веселівського районного державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Науменко О.В. подав до суду першої інстанції доповнення до вищезазначеного подання (т.с. 1 а.с. 88-92).

Обґрунтовуючи свої вимоги, державний виконавець у поданні зазначав, що на виконанні у Веселівській районній державній виконавчій службі Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області знаходиться виконавче провадження 52224643 з виконання виконавчий лист № 313/596/15-ц виданий 02.09.2016 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду на суму 34212,50 грн.; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду на суму 15000,00 грн.

За вказаним виконавчим документом боржником є - ОСОБА_2, дата народження 20.04.1985, РНОКПП НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2.

Відповідно до статей 3, 4, 24, 25, 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавцем 14.09.2016 р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою боржника зобов'язано подати декларацію про доходи та майно, та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження.

Рішення на сьогоднішній день боржником не виконано, декларацію надано, будь яких дій спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам частини п'ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження». Як зазначається в поданні, під час виконання рішення суду виконавцем було встановлено:

Згідно відомостей ВДАІ від 23.03.2016, 09.03.2017, 06.12.2017 за боржником зареєстрованих яких-небудь транспортних засобів не виявлено.

Згідно відповіді ДФС від 15.09.2016, 03.03.2017, 05.12.2017, 17.01.2018 про номери рахунків, відкритих юридичними особами/та фізичними особами - платних податків з таким податковим номером на обліку в органах ДФС не перебуває.

Згідно відповіді ДФС від 15.09.2016, 03.03.2017, 05.12.2017, 17.01.2018 про джерела отримання доходів - інформація стосовно боржника відсутня.

Згідно відповіді ПФУ від 14.09.2016, 02.03.2017, 05.12.2017, 16.01.2018 про осіб-боржників, які отримують пенсії - інформацію не знайдено.

Згідно відповіді ПФУ від 14.09.2016, 02.03.2017, 05.12.2017, 16.01.2018 про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи - інформацію не знайдено.

Виконавцем 15.09.2016 та 31.03.2017 на адресу боржника надсилались виклики (копії додаються) щодо явки до виконавця для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду, однак ОСОБА_2 на виклики не з'явився, про причини неявки не повідомив виконавця.

Згідно заяви від 16.03.2017 стягувач просив звернутися до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України ОСОБА_2, у зв'язку з тим, що він неодноразово перетинає кордон України та Росії.

На запит виконавця Державною прикордонною службою України листом від 04.05.2017 повідомлено про те, що ОСОБА_2, дата народження 20.04.1985, НОМЕР_1, неодноразово перетинав державний кордон України.

Згідно довідки ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області від 15.12.2017 сільськогосподарської та дорожньо - будівельної техніки за боржником не виявлено.

Згідно довідки Держгеокадастру у Запорізькій області від 29.12.2017 за боржником на праві власності зареєстровані земельні ділянки в смт. Веселе Веселівської селищної ради Веселівського району для: будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,13 га, державний акт на право власності серія НОМЕР_3; для розміщення магазину площею 0,03 га державний акт на право власності серія НОМЕР_4.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта відомості стосовно боржника відсутні та акту державного виконавця від 28.12.2017 у боржника не виявлено майна.

Рішення суду до теперішнього часу не виконано, боржник ухиляється від виконання його, не вживає заходів щодо виконання рішення.

Ухвалою Веселівського районного суду Запорізької області від 20 лютого 2018 року (т.с. 1 а.с. 167-168) вищезазначене подання державного виконавця Веселівського районного державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Науменко О.В. задоволено.

Тимчасово обмежено право виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2, АДРЕСА_1 до виконання зобов'язань, покладених на нього виконавчим листом № 313/596/15-ц виданим 02.09.2016 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 матеріальної шкоди на суму 34212,50 грн. та моральної шкоди ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в сумі 15000,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, боржник ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (тс. 1 а.с. 172-177) просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в поданні державного виконавця Веселівської районної державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Науменко О.В.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною скаргою відкрито (т.с. 1 а.с. 196), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 1 а.с. 198) з урахуванням навантаженості судді -доповідача та колегії суддів апеляційного суду, яка має постійний склад (в Апеляційному суді Запорізької області замість 71 судді за штатом фактично працює 20 суддів, з яких 13 - у судовій палаті з розгляду цивільних справ), а також відпустки колегії суддів та судді доповідача у період з 04.06.2018 року по 13.07.2018 року (довідка т.с. 1 а.с. 205).

Стягувач ОСОБА_4 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу боржника, проти її задоволення категорично заперечував (т.с. 1 а.с. 207-208).

Державний виконавець Веселівської районної державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Науменко О.В. подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу боржника (т.с. 1 а.с. 210-257).

У судове засідання 26 липня 2018 року належним чином повідомлений апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (т.с. 1 а.с. 200) стягувач ОСОБА_4 не з'явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

З 15.12.2017 року набрав чинності ЦПК України в новій редакції, якою апеляційний суд керується при апеляційному перегляді цієї справи.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання стягувача ОСОБА_4 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю боржника ОСОБА_2, представника боржника ОСОБА_2 за договором - адвоката (т.с. 2 а.с. 1-2) ОСОБА_5 та державного виконавця Веселівської районної державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Науменко О.В. (т.с. 2 а.с. 3).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх з'явившихся осіб, які беруть участь у справі, зокрема:

- боржника ОСОБА_2 та представника останнього - ОСОБА_5, які у тому числі на запитання апеляційного суду зазначали, що вони визнають, що боржник відшкодував шкоди стягувачу у даному виконавчому провадженні, яка підтверджена документально, лише на суму 1000,00 грн., шкода завдана в ДТП 2011 року, на час ДТП він керував автомобілем батька, була кримінальна справа, його водійських прав не позбавили, але рішення суду про стягнення шкоди лише 2016 року, майна та доходу у боржника немає, у тому числі земельної ділянки та магазину, то виникла помилка з відповідями із реєстру, боржник постійно працює неофіційно експедитором, їздить до Росії, тому його не можна обмежувати у праві виїзду за кордон, платити кошти у цьому виконавчому провадженні стягувачу боржник не вважає за доцільне поки суд в іншій судовій справі, яка перебуває у суді першої інстанції, не розгляне скаргу боржника про оскарження постанови державного виконання про відкриття цього виконавчого провадження за вищезазначеним виконавчим листом, розгляд якої затягнувся через відводи та самовідводи суддів, просили долучити до матеріалів справи протокол суду першої інстанції щодо розподілу іншої справи ЄУН № 4-с/313/1/2018 від 16.01.2018 року;

- державного виконавця Науменко О.В., яка наполягала на своєму поданні та законності ухвали суду першої інстанції, на запитання апеляційного суду зазначала,що офіційно майна та доходу у боржника дійсно немає, в реєстрах була помилка щодо наявності у боржника землі та магазину, відповідач мешкає за іншою адресою, що зазначена у виконавчому листі, дійсної адреси своєї державному виконавцю не повідомляє; за адресою, яка зазначена у виконавчому листі, мешкають батьки відповідача, через яких державний виконавець викликав боржника, на сьогодні відшкодовано шкоди боржником стягувачу з 2016 року лише на суму 1000,00 грн., боржник також був винний борг лікарні за позовом прокурора у кримінальній справі, де потерпілим був стягувач ОСОБА_4, якій одразу сплатив повністю після обмеження його у праві виїзду за кордон в іншому виконавчому провадженні, виїхавши до Росії боржник може ухилитись від виконання вищезазначеного виконавчого листа взагалі і його прийдеться розшукувати; розгляд іншої справи за скаргою боржника на постанову державного виконавця затягує сам боржник,

перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга боржника ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, судовими рішеннями є ухвали.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року,суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи подання державного виконавця у цій справі, керувався ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», ст. ст. 19, 20 Закону України «Про державну прикордонну службу України», п. 22-25 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» від 31.03.1995 №231, керуючись ст. 441, 258-261, 353 п. 31 ЦПК України, та виходив із обґрунтованості вищезазначеного подання державного виконавця у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а ухвалу суду першої інстанції - такою, що постановлена з додержанням вимог закону, є правильною та законною.

Так, суд першої інстанції при вирішенні скарги правильно виходив із наступного.

Відповідно до положень ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-ХІІІ, початок примусового виконання рішення розпочинається на підставі виконавчого документа, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. До заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати.

Однак, зазначає про те, що ЗУ «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-ХІІІ набрав чинності 05.10.2017 року, а виконавче провадження № 52224643 розпочато 14.09.2016 за дії ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV, шляхом винесення постанови про виконавче провадження.

Тому, застосування Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-ХІІІ від 02.06.2016 року на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження 14.09.2017 року неможливе.

Щодо відсутності у виконавчому провадженні підстав передачі виконавчого провадження від одного державного виконавця іншому:

Відповідно до наказу начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Данова А.А. № 149/07-12 від 03.03.2017 ОСОБА_7 13.03.2017 звільнено з посади державного виконавця Веселівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

В зв'язку з чим Розпорядженням начальника Веселівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Розка Н.В. всі незавершені виконавчі провадження, окрім стягнення періодичних та аліментних платежів передано для подальшого виконання державному виконавцю відділу Науменко Олені Володимирівні (копія розпорядження додається).

Щодо неповернення виконавчого документу стягувачу згідно п. 2 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення пояснила,законом України «Про виконавче провадження» не передбачено строків виконання виконавчого документа.

У Розділі ІІ ЗУ «Про виконавче провадження» зазначені строки виконання лише окремих виконавчих дій.

З приводу безпідставного звернення державного виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2

Відповідно до положень ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема: у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» № 3857-ХІІ у редакції від 10.12.2015 встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Відповідно до частини першої статті 441 Цивільного процесуального кодексу України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця.

16.03.2017 року до відділу надійшла заява, згідно якої стягувач просив звернутися до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України ОСОБА_2, у зв'язку з тим, що він неодноразово перетинає кордон України до Росії.

На запит виконавця Державною прикордонною службою України листом від 04.05.2017 повідомлено про те, що ОСОБА_2, дата народження 20.04.1985, НОМЕР_1, неодноразово перетинав державний кордон України.

На момент звернення 04.05.2017 державного виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 рішення суду боржником не виконувалось та до теперішнього часу не виконано, а боржником не вжито заходів щодо виконання рішення, що призвело до вжиття відносно нього вищевказаних заходів примусового виконання.

Крім того 13.12.2017 року на адресу боржника повторно надсилався виклик щодо явки до відділу для: надання пояснень щодо причини невиконання рішення суду, надання відомостей про майно, надання копії паспорта громадянина України та громадянина України для виїзду за кордон, довідку про склад сім'ї. ОСОБА_2 на виклик з'явився, проте станом на 22.01.2018 року жодних пояснень та запитуваних документів ним не було надано, чим вкотре було порушено положення ст. 18, 19 ЗУ «Про виконавче провадження».

За змістом ст. 441 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Ураховуючи те, що мова йде про вирішення питання пов'язаного з обмеженням боржника конституційного права передбаченого ст. 33 Констиуції України, потрібно виходити із того що такий захід є тимчасовим і пов'язаний із ухиленням ОСОБА_2 від виконання зобов'язань покладених на нього судовим рішенням, а саме: виконавчим листом № 313/596/15-ц виданий 02.09.2016 Веселівським районним судом Запорізької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 матеріальної шкоди на суму 34212,50 грн.; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 моральної шкоди на суму 15000,00 грн.

Розглянувши подання державного виконавця Науменко О.В. додані до нього матеріали справи, а також дослідивши у сукупності надані докази, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що подання є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, так як відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладення на нього рішенням, має право звертатися до суду, який видав виконавчий документ, встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичні особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконав зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями п стягнення періодичних платежів.

Статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» № 3857-ХІІ у редакції від 10.12.2015 р. встановлено, що громадянину України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон зокрема, у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Відповідно до частини першої статті 441 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця.

Відповідно до ст. 441 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Доводи апеляційної скарги боржника ОСОБА_2 не спростовують фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції на час постановлення оскаржуємої ухвали у цій справі, є безпідставними, не ґрунтуються на процесуальному законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ЦПК України.

ОСОБА_2 та його представник не надали суду першої інстанції у матеріали цієї справи жодних належних, допустимих доказів того, що боржник ОСОБА_2 з 14.09.2016 року зробив щось самостійно та свідомо для виконання вищезазначеного виконавчого листа, хоча, як встановлено зі слів самого ОСОБА_2 в апеляційному суді, він працює, але неофіційно експедитором, їздить до Росії, та має дохід, з якого міг би хоча б якимось частинами відшкодовувати шкоду, але свідомо не бажає цього робити; крім того, боржник має інше житло, ніж адреса, зазначена у виконавчому листі, де мешкає із своєю сім'єю, про що він сам зазначав в судовому засіданні в апеляційному суді, але адреси цього житла він ні державному виконавцю, ні суду не повідомляє, хоча державний виконавець міг би провести огляд цього житла, з'ясувати, чи є в ньому речі для опису для звернення стягнення на них в рахунок погашення заборгованості перед стягувачем у цьому виконавчому провадженні тощо; при цьому, боржник, навпаки, перешкоджає здійсненню цього виконавчого провадження, оскільки подав скаргу на постанову державного виконавця від 14.09.2016 року про відкриття останнього (т.с. 2 а.с.4), розгляд якої затягує.

Саме стягувач ОСОБА_4, який отримав шкоду через тяжкі тілесні ушкодження в ДТП з вини ОСОБА_2 ще у 2011 році, був потерпілим у кримінальній справі, є вирок, що набрав законної сили, яким цивільний позов ОСОБА_4 був залишений без розгляду в кримінальній справі, тому шкоду було стягнуто у подальшому у цивільній справі за рішенням суду 2016 року, яке набрало чинності 25.04.2016 року, але він все одне досі не може стягнути цю шкоду з ОСОБА_2 з 2011 року, оскільки останній кожного разу ухиляється від її відшкодування у будь-якому порядку, наполягав на обмеженні боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон (заява останнього до державного виконавця т.с. 1 а.с. 230), відзив на апеляційну скаргу боржника (т.с. 1 а.с. 210-215).

Всі вищезазначені дії боржника ОСОБА_2 свідчать про те, що останній свідомо не бажає виконувати вищезазначене рішення суду 2016 року як у добровільному, так і у примусовому порядку.

ОСОБА_2 має можливість влаштуватись на офіційну роботу, отримувати офіційний дохід та щомісяця робити відшкодування шкоди на користь ОСОБА_4, але свідомо цього не робить, також приховує своє рухоме майно, чим порушує права стягувача.

Виключно бажання ОСОБА_2 працювати лише неофіційно з виїздом до Росії не може бути підставою для скасування апеляційним судом законної та правильної по суті ухвали суду першої інстанції у цій справі, якою саме права ОСОБА_2 не порушуються.

При вищевикладених встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи не є порушенням прав боржника ОСОБА_2 тимчасове обмеження останнього права у виїзді за кордон у цій справі.

На виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги боржника ОСОБА_2

Так, в силу вимог ст. 367 ч.3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України у цій справі відсутні, боржником ОСОБА_2 та представником останнього апеляційному суду не надані.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ЦПК України, а ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановлена з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у цій справі або ж її зміни.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_2 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у розмірі 352,40 грн. (а.с. 171, 187), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 12, 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384, п.п. 8,9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Веселівського районного суду Запорізької області від 20 лютого 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови у цій справі апеляційним судом складений 30 липня 2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.