Справа № 296/6450/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" грудня 2018 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Драча Ю.І.,

за участю секретаря Івашко Т.А.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою №11 по пров. Тютюновому, 1 в м. Житомирі.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1. Крім неї в даній квартирі ще прописаний відповідач, який більше 2-х років не проживає в даній квартирі.

Ухвалою суду від 06.09.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

11.07.2018 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов.

Ухвалою суду від 11.07.2018 року підготовче судове засідання закрите та справу призначено до судового розгляду.

19.07.2018 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позову з підстав викладених у відзиві на позов.

Представник третьої особи Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради в судове засідання не зявився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без їх участі. При винесенні рішення покладаються на розсуду суду (а.с.24).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 11.10.2010 року (а.с.14).

Позивач ОСОБА_1, з липня 1985 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3, який розірвано рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 11.11.2016 року (а.с.7).

Відповідно до акту від 15.08.2017 року складеного в складі працівників ОСББ «Хмеляр» ОСОБА_3 не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 понад рік (а.с.49).

Однак, як вбачається з матеріалів, витребуваних з Житомирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області, 23.10.2017 року ОСОБА_3 звернувся до поліції з заявою про те, що ОСОБА_1 перешкоджає йому у користуванні майном, та не допускає до квартири.

24.04.2018 року ОСОБА_3 звернувся до поліції з заявою про прийняття мір до ОСОБА_1, яка перешкоджає йому у доступі до квартири в якій вона проживає.

Дані заяви були розглянуті та надано відповідь про відсутність ознак кримінального правопорушення в діях ОСОБА_1

Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Відповідно до частини першої статті 405 Цивільного кодексу України (далі ЦК) члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. ( ч.2 ст.405 ЦК України).

Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що за членом сімї власника жилого будинку(квартири) визнається рівне з власником цього жилого будинку (квартири) право користування ним, за умови якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Тому в даному в випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Отже, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

У відповідності до ч.2 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати у справі стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 258-260, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду.

Суддя Ю. І. Драч