Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 761/33687/16-ц

провадження № 61-6185 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - Фермерське господарство «Мерінос Україна»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року у складі судді Піхур О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору позики недійсним та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що позивач позики від відповідача ОСОБА_5 не отримував, договір безвідсоткової позики від 16 березня 2012 року є підробленим, що суперечить моральним засадам суспільства і внутрішній його волі та свідчить про відсутність його вільного волевиявлення на укладення такого договору. Крім того, для спотворення дійсних обставин 09 березня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено фіктивний договір поруки на забезпечення вищевказаного договору позики.

Ураховуючи вищевикладене, ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір про надання безвідсоткової позики в сумі 4 240 000 грн, що еквівалентно 400 000 Євро від 16 березня 2012 року та стягнути з ОСОБА_6 на його користь 500 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог не знайшли свого підтвердження, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, вказавши, що такий висновок ґрунтується на встановлених судом обставинах справи і відповідає вимогам матеріального закону.

06 листопада 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами залишено поза увагою те, що оскаржуваний договір позики ним не укладався й такий договір не виконувався.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 15 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

16 квітня 2018 року засобом поштового зв'язку ОСОБА_5 через свого представника ОСОБА_8 надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, у якому посилаючись на дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив касаційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Разом з тим, суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина друга статті 400 ЦПК України).

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що 16 березня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір надання безвідсоткової позики, згідно з умовами якого позикодавець надає позичальнику у позику грошові кошти в розмірі 4 240 000 грн, що складає еквівалент 400 000 Євро, а позичальник зобов'язується повернути зазначену суму позики в обумовлений термін. Позикодавець зобов'язаний передати позичальникові або перерахувати на його банківський рахунок вказану суму позики в строк до 16 березня 2013 року (пункт 3.1 договору). Згідно пунктом 4.1 договору строк повернення позики складає один рік з моменту надання суми позики. Відповідно до пункту 5.1 договору, позичальник зобов'язаний повернути всю суму позики (або неповернуту його частину у випадку дострокового часткового погашення) в останній день строку, встановленого пунктом 4.1 договору. Пунктом 7.1 договору передбачено, що даний договір вступає в силу з моменту надання позикодавцем суми позики позичальникові і діє до повного виконання позичальником своїх обов'язків за цим договором.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом частин другої-п'ятої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (стаття 1049 ЦК України).

Стаття 1051 ЦК України встановлює, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Пунктами 3.1, 3.2 цього договору визначено порядок надання позики, а саме позикодавець зобов'язаний передати позичальникові або перерахувати на його банківський рахунок вказану суму позики в строк до 16 березня 2013 року. Днем надання позики буде рахуватися день написання розписки про надання позики або зарахування суми на поточний рахунок позичальника.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України 2004 року ).

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, дотримуючись вимог статей 212-215 ЦПК України, правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у судовому рішенні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів в розумінні статей 58-59 ЦПК України 2004 року на підтвердження того, що оспорюваний договір позики від 16 березня 2012 року ним не підписувався та не виконувався сторонами, був укладений внаслідок обману, за тяжких для нього обставин або за інших умов на підставі яких вказаний договір станом на момент вчинення відповідного правочину не відповідав вимогам, визначеним статтею 203 ЦК України, які є необхідними для його дійсності.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, перевіряючи законність і обґрунтованість цього рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 303, 315 ЦПК України 2004 року, погодився з висновками суду першої інстанції та дійшов правильного висновку про залишення цього рішення без змін.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що оспорюваний договір є підробленим, оскільки містить суттєві технічні, логічні і мовні неточності є безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо винесення вироку або ухвалення рішення з приводу встановлення такого факту, натомість в матеріалах справи наявна копія рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року, ухваленого у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики від 16 березня 2012 року, яким встановлено, що такий договір був укладений між сторонами і на його виконання стягнуто грошові кошти.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що оспорюваний договір укладений саме між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, навіть за наявності у ньому реквізитів та печатки ТОВ «Мерінос-Україна», що також встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року, яке набрало законної сили.

Посилання заявника у касаційній скарзі на окрему думку суддів Ситнік О. М. та Леванчука А. О., висловлену у зазначеній справі при постановлені Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвали від 17 травня 2017 року не є підставою для визнання оспорюваного договору позики недійсним, оскільки за рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено факт укладення такого договору саме між сторонами, та яке в силу статті 61 ЦПК України 2004 року має преюдиційне значення для цієї справи про визнання договору недійсним. Факт перерахування грошових коштів саме за цим договором також встановлений рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року (а.с. 24).

У касаційній скарзі заявник звертає увагу на те, що під час укладення оспорюваного договору відповідач ОСОБА_5 не перебував на території України, на підтвердження чого посилається на довідку Державної прикордонної служби України щодо перетинання державного кордону України громадянином Латвії ОСОБА_5 Проте такі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції, який зауважив, що дані про перетин кордону ОСОБА_5 у 2012 році не дають підстав для висновку про недійсність договору у зв'язку з відсутністю волевиявлення позивача на укладення договору.

Також заявник у касаційній скарзі зазначає про те, що апеляційним судом відмовлено йому у задоволенні усного клопотання про приєднання до матеріалів справи оригіналу договору від 28 березня 2011 року та довідки Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» по його особовому рахунку від 20 серпня 2016 року. Проте такі доводи не впливають на правильність висновків суду апеляційної інстанції, оскільки предметом договору у цій справі є договір надання безвідсоткової позики від 16 березня 2012 року, а не договір від 28 березня 2011 року, про приєднання до матеріалів справи якого просив позивач.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик