Ухвала

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 323/2634/17

провадження № 61-35315ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 27 березня 2018 року у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Дашковської А. В., Кримської О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 20 травня 2010 року між ним та ОСОБА_5 було досягнуто домовленості щодо укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 6,8245 га, розташованої на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області.

ОСОБА_4 було передано ОСОБА_5 300 000 грн, про що ОСОБА_5 складено відповідну заяву, посвідчену державним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контри Запорізької області ОСОБА_6, про факт отримання від ОСОБА_4 вказаної суми грошей та зазначив підтвердження домовленості щодо продажу вказаної земельної ділянки після зняття мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення, а у випадку відмови від укладення договору відчуження ОСОБА_5 зобов'язався повернути кошти в сумі 300 000 грн за першою вимогою.

Згодом ОСОБА_5 відмовився від своїх обіцянок, направив позивачу у 2016 році позовну заяву про розірвання договору оренди вищезазначеної земельної ділянки, яка була передана позивачу на підставі договору оренди 01 березня 2010 року. Подавши такий позов, відповідач фактично відмовляється від продажу вищезазначеної земельної ділянки, на вимогу про повернення коштів у розмірі 300 000 грн. ОСОБА_5 ніяк не відреагував, коштів не повернув.

На підставі викладеного, позивач пославшись на статті 1046, 1047, 1049 ЦК України, просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 300 000 грн та понесені ним судові витрати.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 16 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 27 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 16 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 300 000 грн.

26 квітня 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з касаційною скаргою на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 27 березня 2018 року, у якій просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

До касаційної скарги додано клопотання ОСОБА_5 про звільнення від сплати судового збору, яке обґрунтоване тим, що заявник є пенсіонером за віком, інших доходів крім пенсії немає, розмір судового збору за подання касаційної скарги у даній справі (6 000 грн) значно перевищує 5 % розміру його доходу за попередній 2017 рік, який становив 12 660 грн.

На підтвердження зазначених обставин суду надано наступні докази, а саме: копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 та копію довідки Пологівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України від 19 квітня 2018 року.

Вирішуючи питання про звільнення від сплати судового збору, Верховний Суд виходить із того, що у своїй практиці Європейський суд зазначав, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

За змістом статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім'ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров'ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентну практику Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету, суд дійшов висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_5 від сплати судового збору за подання касаційної скарги, оскільки розмір такого судового збору (6 000 грн) є надмірним тягарем для заявника.

З огляду на вищевикладене, клопотання заявника про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги підлягає задоволенню.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом із тим, як зазначено у частині п'ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з вимогами статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову ОСОБА_4, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки договір купівлі-продажу, який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 300 000 грн є авансом, який підлягає поверненню.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_4, застосувавши статтю 570 ЦК України, Верховний Суд до уваги не приймає у зав'язку з наступним.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Суд повинен самостійно визначити, яку вимогу по суті (а не за формою) пред'являє позивач, і відповідно застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 5, пунктами третім та четвертим частини першої статті 264 ЦПК України.

Таким чином, застосування до встановлених судом правовідносин норм матеріального права є виключною компетенцією суду і не є виходом за межі позову.

Отже, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, постановленим із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою і шостою статті 394, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_5 про звільнення від сплати судового збору задовольнити.

Звільнити ОСОБА_5 від сплати судового збору за подання та розгляд касаційної скарги у розмірі 6 000 грн.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 27 березня 2018 рокувідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак С. О. Погрібний Г. І. Усик