Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 753/11267/16-ц

провадження № 61-5663св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2016 року у складі судді Домарєва О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року, у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А. та Саліхова В. В.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 15 квітня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, а відповідач у свою чергу зобов'язувався погасити кредит та сплатити за його користування відсотки у розмірі 22,80 % річних.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, а саме у зв'язку із порушенням строків сплати платежів в рахунок погашення кредиту та нарахованих відсотків виникла заборгованість у розмірі 25 870,70 грн, яку позивач просив суд стягнути на його користь.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач пропустив трирічний строк на звернення до суду із даним позовом, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що трирічний строк для звернення позивача до суду з даним позовом закінчився у квітні 2014 року, проте, позивач звернувся із позовною заявою про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 лише у листопаді 2015 року. Крім того, позивач не надав доказів на підтвердження тієї обставини, що між сторонами укладався договір про збільшення позовної давності, та/або що після закінчення строку дії платіжної картки боржник отримав нову картку.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки позичальник в належному розмірі грошові кошти не повернув, то проценти за кредитом та неустойка, нарахована внаслідок невиконання позичальником своїх зобов'язань за договором, підлягають стягненню з відповідача в межах позовної давності, яка повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу. Однак суди попередніх інстанцій необґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог, не врахувавши правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 15 квітня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, а відповідач у свою чергу зобов'язувався погасити кредит та сплатити за його користування відсотки у розмірі 22,80 % річних.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, а саме у зв'язку із порушенням строків сплати платежів в рахунок погашення кредиту та нарахованих відсотків виникла заборгованість у розмірі 25 870,70 грн, яка складається з заборгованості за кредитом - 4533,69 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом - 14926,96 грн, заборгованості за пенею та комісією - 4940,02 грн, а також штрафів: 250 грн (фіксована частина) та 1220,03 грн (процентна складова).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подала письмову заяву про застосування позовної давності (а.с. 65).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

З розрахунку заборгованості, який надано позивачем, вбачається, що останній платіж за договором позичальником було сплачено 02 березня 2009 року (а.с. 4, зворот), що не заперечує позивач, а з позовом до суду банк звернувся лише 18 листопада 2015 року.

Судами установлений факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Аргументи касаційної скарги про збільшення строку позовної давності до п'яти років є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів підписання та ознайомлення ОСОБА_4 з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, тому не можна вважати їх складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Доводи касаційної скарги про наявність підстав для отримання банком процентів за користування кредитом в межах позовної давності є необґрунтованими, оскільки із пропуском позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача пені.Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена, а тому доводи касаційної скарги про наявність у банка права на стягнення пені є безпідставними.

Вказане узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі

№ 14-10цс18.

При цьому для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, на який посилається заявник у касаційній скарзі, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, який унеможливлював стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду.

Отже, посилання касаційної скарги на цю постанову Верховного Суду України є безпідставними.

Помилкове посилання судів на пропуск строку позовної давності не вплинуло на правильне вирішення спору та відмову у позові.

Скасування з формальних підстав не допускається (частина друга статті 337 ЦПК України).

Колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 зазначено, що позовна давність застосовується лише щодо вимог про захист порушеного права.

Оскільки у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, неустойку після закінчення строку дії кредитного договору, то позовна давність не застосовується, а в позові відмовляється в цій частині за безпідставністю.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк