Провадження № 4-с/760/102/18
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі:головуючого судді- Лазаренко В.В.
за участю секретаря представника заінтересованої особи - Каліщук М.В. - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві скаргу ОСОБА_4 на дії та рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Махової Діани Анатолієвни, заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Банк Петрокомерц-Україна»,

ВСТАНОВИВ:

28.08.2017 заявник звернувся в суд зі скаргою на дії головного державного виконавця ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві Махової Д.А., посилаючись на те, що відповідними діями державного виконавця під час виконання судового рішення, порушено його права.

В обґрунтування скарги заявник серед іншого зазначив, що на виконанні ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві перебуває виконавче провадження №38556594 з примусового виконання рішення Солом'янського районного суду м. Києві від 15.10.2012 у справі 2-1347/12 про стягнення з нього на користь ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» заборгованості за кредитним договором від 15.06.2007 №027-06-07 в сумі 3 522 565, 99 грн. В межах вказаного виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на належне йому на праві власності майно, а саме: земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,2 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення ділянки для будівництва та обслуговування господарських будівель і споруд. В наступному державним виконавцем було залучено суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання та здійснено оцінку зазначеної земельної ділянки, після чого належна йому земельна ділянка була передана державним виконавцем на реалізацію, а після проведення електронних торгів у зв'язку з нереалізацією майна передана стягувачу, за фактом чого складено відповідний акт.

Обґрунтовуючи незаконність дій державного виконавця та порушення у зв'язку з цим його прав заявник посилається на те, що відповідно до загального правила, закріпленого ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження, в той час як визначення вартості майна боржника виконавцем, в тому числі оцінка нерухомого майна шляхом залучення суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, здійснюється виконавцем у разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна. Однак в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» постанова державного виконавця про арешт майна йому не направлялась, відповідно він був позбавлений можливості ознайомитися з ходом виконавчого провадження та реалізувати належні йому як боржнику права, а саме, узгодити із стягувачем вартість майна, яке підлягає реалізації.

Заявник також вказує, що листом державного виконавця від 03.03.2017 йому було направлено копію звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, складений оцінювачем ОСОБА_6, відповідно до якого вартість належної йому земельної ділянки станом на 10.11.2016 склала 568 500, 00 грн. На його думку вказаний звіт був залучений державним виконавцем до матеріалів виконавчого провадження неправомірно, як такий, що прийнятий з порушенням процедури залучення суб'єкта оціночної діяльності та такий, що не встановлює ринкову ціну об'єкта нерухомості. З цього приводу 24.04.2017 ним подано скаргу до суду, яка була прийнята судом до розгляду та призначена на 08.09.2017. Однак, незважаючи на те, що проведення оцінки майна оскаржено ним в судовому порядку , державний виконавець продовжив здійснювати виконавчі дії на підставі незаконної оцінки майна та 04.08.2017 передав майно стягувачу на підставі відповідного акту.

З наведених підстав заявником подану дану скаргу, у якій він просить:

- визнати протиправними дії головного державного виконавця ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві Махової Д.А. щодо складання акту від 04.08.2017 про передачу належної йому земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,2 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення ділянки для будівництва та обслуговування господарських будівель і споруд, стягувачу у рахунок погашення боргу;

- визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві Махової Д.А. від 04.08.2017 про передачу зазначеної земельної ділянки стягувачу у рахунок погашення боргу.

Ухвалою суду від 06.09.2017 у справі за скаргою ОСОБА_4, поданою в порядку ст.ст. 383-385 ЦПК України в редакції до 15.12.2017, відкрито провадження.

Відповідно до п.п. 9 п. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції від 15.12.2017) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України в редакції від 15.12.2017.

В судовому засіданні представник заявника підтримав скаргу в повному обсязі та просив її задовольнити.

Державний виконавець, представник стягувача в судове засідання не прибули про дату, час і місце розгляду скарги повідомлені належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 450 ЦПК України, якими передбачено, що неявка стягувача, боржника або державного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності осіб, що не з'явились в судове засідання.

Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про виконавче провадження» до компетенції судів віднесено розгляд скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби.

Закріплена можливість оскарження таких рішень, дії або бездіяльності являє собою механізм юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій вказаними посадовими особами.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини п'ятої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до вимог ЦПК, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що заявником оскаржуються дії головного державного виконавця ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві Махової Д.А. вчинені в межах виконавчого провадження №38556594.

З матеріалів справи вбачається, що стягувачем ПАТ «Банк Петрокомерц-Україна» пред'явлено до примусового виконання виконавчий лист, виданий 19.06.2013 за рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 15.10.2012 у справі 2-1347/12 про стягнення з ОСОБА_4 на його користь заборгованості за кредитним договором від 15.06.2007 №027-06-07 в сумі 3 522 565, 99 грн.

Постановою державного виконавця від 25.06.2013 за заявою ПАТ «Банк Петрокомерц-Україна» відкрито виконавче провадження №38556594.

26.08.2014 державним виконавцем складено акт опису й арешту майна, належного ОСОБА_4: земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,2 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення ділянки для будівництва та обслуговування господарських будівель і споруд.

Постановою державного виконавця від 01.12.2015 на вищевказану земельну ділянку накладено арешт.

З метою визначення вартості належного ОСОБА_4 нерухомого майна постановою державного виконавця від 16.09.2016 для участі у виконавчому провадженні залучено суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання ПП «Консалтингова група «АРГО-ЕКСПЕРТ».

Оцінювачем ПП «Консалтингова група «АРГО-ЕКСПЕРТ» ОСОБА_6 проведено експертну грошову оцінку земельної ділянки та складено звіт, згідно якого вартість останньої станом на 10.11.2016 склала 568 500 грн.

03.03.2017 копія вказаного звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки направлена державним виконавцем на адресу ОСОБА_4

10.04.2017 державним виконавцем подано заявку до ДП «Сетам» для реалізації арештованого майна, на підставі якої 10.05.2017 та 06.06.2017, 03.07.2017 проведено електронні торги, які визнані такими, що не відбулися.

17.07.2017 стягувачем ПАТ «Банк Петрокомерц-Україна» повідомлено державного виконавця про залишення за собою нереалізованого майна.

04.08.2017 державним виконавцем винесено постанову, якою земельна ділянка, належна ОСОБА_4, передана стягувачу ПАТ «Банк Петрокомерц-Україна» в рахунок погашення заборгованості за рішенням рішення Солом'янського районного суду м. Києві від 15.10.2012 у справі 2-1347/12 на загальну суму 397 950, 00 грн.

За фактом передачі земельної ділянки стягувачу 04.08.2017 держаним виконавцем складено акт.

Посилаючись на незаконність дій державного виконавця заявником вказано на порушення державним виконавцем порядку залучення суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, а також на те, що реалізація арештованого майна здійснена державним виконавцем незважаючи на оскарження ним результатів оцінки майна.

Надаючи оцінку доводам заявника суд враховує наступне.

Згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження» дії органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

В силу вимог ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Частиною першою ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

Реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Реалізація за фіксованою ціною не застосовується до нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден незалежно від вартості такого майна. (ч. 1 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження»).

За змістом положень ч. 3 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», початкова ціна продажу нерухомого майна визначається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.

Згідно ч. 9 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

Стаття 57 Закону України «Про виконавче провадження» у ч.ч. 1, 3, 5 встановлює, що визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження.

У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника.

Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання.

Виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.

Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.

Отже, відповідно до змісту вищенаведених положень закону, належна заявнику земельна ділянка, на яку в ході виконавчого провадження накладено арешт, підлягала реалізації шляхом електронних торгів. Початкова ціна продажу земельної ділянки могла бути визначена за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження шляхом подання державному виконавцю відповідного письмового повідомлення, а також державним виконавцем шляхом залучення суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання у разі, якщо сторони виконавчого провадження не досягли згоди щодо вартості майна.

Заявником стверджується про те, що він був позбавлений можливості визначити у передбачений законом строк ціну продажу земельної ділянки шляхом її погодження із стягувачем, оскільки внаслідок дій державного виконавця він не був обізнаний про те, що на належну йому земельну ділянку накладено арешт.

На підтвердження цих доводів заявником не надано суду жодного доказу, натомість вказане повністю спростовується матеріали справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що результати оцінки майна оскаржені заявником в судовому порядку. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 25.04.2018 у справі №760/7342/17 в задоволенні скарги заявника відмовлено. Зазначеною ухвалою суду серед іншого встановлено, що доводи заявника про те, що йому не було відомо про хід виконавчого провадження та наявність постанови державного виконавця про накладення арешту є безпідставними.

Таким чином судом встановлено, що заявник протягом значного періоду часу, до моменту залучення державним виконавцем до участі у виконавчому провадженні суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання та проведення оцінки майна, був обізнаний про арешт належної йому земельної ділянки, а тому, починаючи з 05.10.2016 (набрання чинності Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII) мав реальну можливість погодити зі стягувачем початкову ціну продажу земельної ділянки.

З урахування зазначених обставин суд визнає безпідставними посилання заявника на незаконність дій державного виконавця заявником, які полягали у порушенні порядку залучення суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання.

Суд знаходить такими, що не заслуговують на увагу і інші доводи заявника, зокрема, про протиправність дій державного виконавця під час реалізації арештованого майна з огляду на те, що в цей час ним в судовому порядку оскаржувалися результати оцінки майна.

Як свідчить зміст положень закону, наведених судом вище, оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.

Разом з цим, заявником не надано доказів, які підтверджують, що під час здійснення державним виконавцем реалізації належної йому земельної ділянки судом приймалися рішення про зупинення передачі майна на реалізацію.

Окрім цього, судом встановлено, що скарга заявника щодо оскарження результатів оцінки майна залишена судом без задоволення.

За таких обставин доводи заявника про незаконність дій державного виконавця та порушення у зв'язку з цим його прав є необґрунтованими.

Відповідно до статей 129, 129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання, обов'язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод /див. рішення ЄСПЛ Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (no. 1) [ВП], § 196/.

У іншому випадку, положення статті 6 Конвенції будуть позбавлені ефекту корисної дії / див. рішення ЄСПЛ Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37/.

Згідно до ч.ч. 1, 3 ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 2, 10, 12, 18, 76-82, 89, 258-261, 353-355, 447-451 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_4 на дії та рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Махової Діани Анатолієвни, заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Банк Петрокомерц-Україна», - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом 15-ти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: