Ухвала

30 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 727/1187/18

провадження № 61-41417ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 22 березня 2018 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Чернівецької області від 27 червня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3, в якому просила стягнути аліменти на утримання ОСОБА_4 в розмірі 1 500,00 грн, судові витрати, та витрати, пов'язані з наданням правової допомоги.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 11 листопада 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 01 листопада 2012 року.

За час перебування в шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4, який після розірвання шлюбу залишився проживати разом із матір'ю та знаходиться на її утриманні, а відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 22 березня

2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 в розмірі 1 150,00 грн щомісячно, починаючи з 07 лютого 2018 року і до його повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі

1 200,00 грн.

Стягнуто ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 квітня 2018 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 600,00 грн. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 22 березня 2018 року та додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 квітня 2018 року, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 оскаржив їх в апеляційному порядку.

Постановою апеляційного суду Чернівецької області від 27 червня 2018 року апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 22 березня

2018 року та додаткове рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 квітня 2018 року залишено без змін.

27 липня 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду Чернівецької області від 27 червня 2018 року та змінити рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 22 березня

2018 року в частині стягнення розміру аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 з 1 150,00 грн щомісячно на 1 500,00 грн щомісячно та судових витрат з 1 200,00 грн на 2 800,00 грн та змінити додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 квітня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судових витрат з 600,00 грн на 2 800,00 грн, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Частиною дев'ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено, що з 01 січня 2018 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1 762,00 грн.

Предметом спору в даній справі є стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини до його повноліття.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення аліментів - сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців.

Отже, ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову,яка не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services

v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від

19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 05 квітня

2018 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 22 березня

2018 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Чернівецької області від 27 червня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило