Справа № 161/7568/18
Провадження № 4-с/161/70/18
У Х В А Л А

10 жовтня 2018 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Подзірова А.О., за участю секретаря судового засідання Кубяк О.В., скаржника ОСОБА_1, представника стягувача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1, заінтересована особа ОСОБА_3 на рішення заступника начальника Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області під час примусового виконання рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

16 травня 2018 року на адресу суду надійшла скарга ОСОБА_1 (далі скаржник, ОСОБА_1, боржник) на рішення заступника начальника Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області під час примусового виконання рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Скарга обґрунтована тим, що 03 травня 2018 року на адресу скаржника надійшли постанови заступника начальника Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_5 від 02 квітня 2018 року про:

1)встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України;

2)встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами;

3)встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії;

4)встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання.

Скаржник вважає вищенаведені постанови незаконними з тих підстав, що у 2016 році його колишня дружина разом з дитиною переїхала на постійне місце проживання у державу Ізраїль. Оскільки дружина не повідомила йому нових рахунків для сплати аліментів, він вважав, що дружина забрала виконавчий лист з виконавчої служби та відмовилися від стягнення аліментів.

Крім того скаржник стверджує, що він не знав про наявність у нього заборгованості зі сплати аліментів, а тому не міг її добровільно сплатити.

Також скаржник посилається на те, що законодавчі положення, яким введено можливість накладення вищенаведених тимчасових обмежень набрали чинності 06 лютого 2018 року, а отже, на його думку, згідно статті 58 Конституції України, можуть бути застосовані лише щодо заборгованості, яка виникла після 06 лютого 2018 року.

З наведених вище мотивів та підстав скаржник просить суд визнати оскаржувані рішення неправомірними і зобовязати заступника начальника Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_5 усунути порушення шляхом скасування оскаржуваних постанов від 02 квітня 2018 року у виконавчому провадження №10051183.

Ухвалою суду від 18 вересня 2018 року у якості заінтересованої особи залучено стягувача ОСОБА_3 (далі стягувач, ОСОБА_3М.).

Скаржник у судовому засіданні скаргу підтримав та просив суд її задовольнити.

Державний виконавець у письмовому відзиві від 03 липня 2018 року просив суд відмовити у задоволенні скарги.

Заінтересована особа - стягувач у судове засідання не прибула, хоча про дату, час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином.

Представник стягувача ОСОБА_2 в судовому засіданні заяву не визнала, зазначила, що аліменти боржник не сплачував взагалі, вказала, що правомірно державним виконавцем накладені обмеження.

Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні скарги слід відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області перебуває виконавче провадження ВП №10051183 з примусового виконання виконавчого листа Луцького міського суду Волинської області від 27 серпня 2003 року №2-5808 про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 19 серпня 2003 року і до досягнення дитиною повноліття.

Вказане виконавче провадження відкрито 03 вересня 2003 року та триває і наразі.

Матеріалами справи підтверджується, що 02 квітня 2018 року заступником начальника Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_5 у межах даного виконавчого провадження винесені постанови про:

1)встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України;

2)встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами;

3)встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії;

4)встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання.

Вказані постанови надійшли на адресу боржника 03 травня 2018 року, а до суду він оскаржив їх 16 травня 2018 року, тобто в межах 10 робочих днів на оскарження, як це передбачено у частині пятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження». В такому випадку додатково поновлювати процесуальний строк на оскарження не має необхідності, оскільки боржник цей строк не пропустив.

Надаючи правову оцінку спірним постановам, суд зазначає наступне.

Частиною девятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:

1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

У розглядуваному випадку судом встановлено та боржником власне не заперечується, що ОСОБА_1 не сплачує присуджені судом аліменти в повному обсязі. Отже, оскільки він має заборгованість зі сплати аліментів сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець правомірно та обґрунтовано наклав на нього тимчасові обмеження, які передбачені у ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому суд не приймає до уваги доводи скаржника про те, що він не мав змоги сплачувати аліменти оскільки колишня дружина з дитиною виїхала за кордон та не повідомила йому рахунків для сплати, оскільки в такому випадку скаржник повинен був сплачувати аліменти на рахунки органу Державної виконавчої служби, або іншим зручним способом, в тому числі міжнародними переказами коштів.

Суд зауважує, що сам по собі факт виїзду колишньої дружини з дитиною за кордон не свідчить про звільнення скаржника від обовязку сплачувати аліменти, так само як і не свідчить намір стягувача відмовитися від стягнення аліментів у примусовому порядку.

Окрім того суд вважає недоречними доводи скаржника про те, що він не знав про заборгованість зі сплати аліментів, оскільки з копії матеріалів виконавчого провадження, які надані державним виконавцем, слідує, що починаючи принаймі з 2007 року боржник знає про наявність виконавчого провадження та свій обовязок щомісячно сплачувати аліменти на користь дитини, оскільки він надав письмові пояснення державному виконавцю у 2007, 2008 роках.

При прийнятті рішення суд також враховує значний розмір заборгованості боржника зі сплати аліментів. Згідно наданої довідки державного виконавця, станом на 01 березня 2018 року скаржник мав заборгованість у розмірі 91 011,80 грн. Така значна сума заборгованості свідчить про те, що боржник свідомо припинив сплачувати аліментів ще до 2016 року, коли за його твердженнями колишня дружина з дитиною виїхали за кордон.

Також суд не приймає до уваги доводи скаржника про те, що тимчасові обмежувальні заходи можуть застосовуватися лише у випадку наявності заборгованості починаючи з 06 лютого 2018 року, з огляду на таке.

Дійсно, частина девята статі 71 Закону України «Про виконавче провадження» набрала чинності 06 лютого 2018 року разом з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів» від 07.12.2017 №2234-VIII. До цього у законодавстві України не передбачалося такого заходу впливу на боржника зі сплати аліментів як тимчасові обмеження у праві на користування транспортними засобами, зброєю та правом на полювання.

Статтею 58 Конституції України визначено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Однак, на думку суду, вказані положення ст.58 Конституції України не можуть застосовуватися у даному випадку, оскільки, на переконання суду, тимчасові обмеження визначені у ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» не є видом юридичної відповідальності за правопорушення, а є заходом до стимулювання боржника на виплату заборгованості зі сплати аліментів, який є тимчасовим, а також спрямований на захист інтересів дитини.

Оскільки вказані тимчасові обмежувальні заходи не є юридичною відповідальністю за правопорушення, слід дійти висновку, що їх застосування можливе і виходячи із заборгованості зі сплати аліментів, яка виникла до 06 лютого 2018 року і доводи скаржника в цій частині судом до уваги не беруться.

Підсумовуючи вищевикладене, оскільки державний виконавець законно та обґрунтовано наклав на боржника тимчасові обмежувальні заходи, які передбачені ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», а доводи боржника про незаконність таких заходів та неправомірність їх застосування державним виконавцем не знайшли свого підтвердження під час розгляду скарги, суд дійшов висновку, що у задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись статтями 450-451 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні скарги ОСОБА_1, заінтересована особа ОСОБА_3 на рішення заступника начальника Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області під час примусового виконання рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом п'ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повне судове рішення складено та підписано 10 жовтня 2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області А.О. Подзіров