ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 296/4267/15-ц

провадження № 61-5091св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником Сокуренко Наталією Вікторівною, на рішення апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Косигіної Л. М., Худякова А. М., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову посилалось на те, що 7 серпня 2007 року сторонами укладено кредитний договір № 2/0417/9055/2012, за умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит у сумі 75 208 грн на строк до 6 серпня 2014 року. Відповідач допустив порушення виконання умов кредитного договору і станом на 1 квітня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 165 233,02 грн., яка складається із: 32 036,58 грн заборгованості за кредитом; 35 972,48 грн заборгованості за процентами; 4 349,38 грн заборгованості з комісії; 92 874,58 грн пені. Оскільки рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 5 грудня 2012 року на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» вже була стягнена сума заборгованості у розмірі 79 353,92 грн., банк просив стягнути з ОСОБА_4 85 879,10 грн.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 11 січня 2016 року, ухваленим у складі судді Маслак В.П., позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 85 879,10 грн. та 858,79 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведенням розміру заборгованості, що утворилась, і наявність рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 5 грудня 2015 року про задоволення вимог банку та стягнення з відповідача боргу за цим кредитним договором не припиняє правовідносин за договором та не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, у тому числі сплати пені.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Стягнено з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 944,67 грн судового збору.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов висновку, що розмір заборгованості позивачем не доведено, оскільки наданий банком розрахунок містить такі розбіжності, які апеляційний суд усунути можливості не має.

У липні 2016 ПАТ КБ «ПриватБанк», діючи через свого представника Сокуренко Н. В., подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Зокрема, заявник посилається на те, що предметом розгляду даної справи була заборгованість за період з 31 жовтня 2012 року по 1 квітня 2015 року і наданий суду розрахунок є зрозумілим та чітким. Оскільки рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 5 грудня 2015 року про задоволення вимог банку та стягнення з відповідача боргу за кредитним договором № 2/0417/9055/2012 не виконано, кредитна заборгованість не погашена до часу звернення до суду, висновки апеляційного суду про відмову у позові є передчасними.

У листопаді 2016 року від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якій він посилається на те, що у зв'язку із поданням до нього позову у 2012 році правовідносини за кредитним договором є припиненими, банком не надано доказів розміру заборгованості, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, посилань на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права касаційна скарга не містить.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд .

29 січня 2017 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання обома сторонами.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій).

Судом під час розгляду справи встановлено, що 7 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 2/0417/9055/2012, за умовами якого на придбання автомобіля ОСОБА_4 отримав 75 208 грн із сплатою 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної комісії у розмірі 0,14% від суми кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у сумі 737 гривень, на строк до 6 серпня 2014 року.

10 липня 2009 року з метою погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_4 передав банку автомобіль.

З даних виписки з рахунку ОСОБА_4 апеляційний суд встановив, що за період з 7 липня 2007 року по 20 вересня 2015 року на рахунок боржника 23 листопада 2009 року зараховано 67 500 грн, що надійшли від реалізації автомобіля.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 5 грудня 2012 року з ОСОБА_4 стягнено заборгованість, що утворилась станом на 31 жовтня 2012 року, у розмірі 69 353,92 грн.

Дані про те, що це рішення виконано, у справі відсутні, проте в апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» стверджував, що рішення виконано.

При перегляді справи у апеляційному порядку встановлено, що ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2013 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 5 грудня 2012 року скасовано та рішенням цього ж суду від 18 грудня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Звернувшись до суду з позовом у квітні 2015 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути заборгованість станом на 1 квітня 2015 року у загальному розмірі 165 233,02 грн, до якої увійшла заборгованість у розмірі 32 036,58 грн за тілом кредиту; заборгованість за процентами у розмірі 35 972,48 грн; заборгованість за комісією 4349,38 грн; 92 874,58 грн пені; крім того, банк просив вирахувати з цієї заборгованості 79 353,92 грн, стягнених рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 5 грудня 2012 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов висновку, що банк не надав чіткого та обґрунтованого розрахунку розміру заборгованості, а також не врахував розмір коштів, що надійшли від реалізації заставленого автомобіля та від виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 5 грудня 2012 року.

Доводи, викладені в касаційній скарзі про те, що наданий до суду розрахунок заборгованості є обґрунтованим, не відповідають матеріалам справи. Позивачем на підтвердження розміру заборгованості надано кілька розрахунків, розбіжності у яких не усунено, незважаючи на забезпечення апеляційним судом такої процесуальної можливості.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що, відповідно до статті 410 ПК країни, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником СокуренкоНаталією Вікторівною, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик