Справа № 408/1545/18-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2018 року смт.Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області в складі:

головуючого - судді Кускової Т.В.

при секретарі Сіпаковій Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання смт. Біловодськ Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник адвокат ОСОБА_2 до ОСОБА_3, зацікавлена особа малолітня ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд з тимчасово окупованої території України та в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадянину який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу одного з батьків,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 в якому просить надати дозвіл на виїзд з тимчасово окупованої території України та в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадянину який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу одного з батьків.

В обґрунтування доводів зазначила, що між нею та відповідачем було укладено шлюб 12.09.2009 року. Рішенням Ровеньківського міського суду Луганської області від 30.08.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1. Дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її повному утриманні. Батько самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків.

У зв'язку з наведеним позивач просить суд надати дозвіл на виїзд з тимчасово окупованої території Луганської області (окремих її районів) та на в'їзд на тимчасово окуповану територію Луганської області (окремих її районів) ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі її матері - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (іпн. НОМЕР_1), зареєстрованої та проживаючої за адресою АДРЕСА_1, без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 (іпн.НОМЕР_2) зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 до досягнення 16-річного віку.

В судове засідання позивач не з'явилася, просила суд про розгляд справи без її участі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце його проведення був повідомлений у встановленому порядку. Причини неявки в судове засідання не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання, чи відзиву на позов, до суду не подавав.

За таких обставин, суд приходить до висновку про вирішення справи у заочному розгляді, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ст. 12,13 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33 Конституції України).

Зокрема, у порядку, передбаченому ч.2 ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують, відповідно до цього Закону, право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання такої і оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку.

Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2).

З указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII).

Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2012 року №724), встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, усупроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

З копії свідоцтва про народження дитини вбачається, що ОСОБА_4, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, на даний час є малолітньою особою, її батьками є позивач та відповідач у цій справі (а.с.20).

Із довідки УДМС України у Луганській області від 15 травня 2018 року №49/1 вбачається, що встановити місце реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування відповідача не є можливим (а.с.29).

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 суперечать Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, відповідно до яких дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу.

Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на тривалі виїзди дитини за кордон та тимчасово неконтрольовану українською владою територію без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавляють батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ним.

Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріпленого ст.ст. 141,157 СК України.

Крім того, не можуть бути задоволені позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушене, зокрема, вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди одного з батьків, оскільки невідомо, чи буде необхідність в отриманні дозволу, а якщо і настане така необхідність, можливо, відповідач безперешкодно його надасть.

Вивчаючи надані до позову докази, суд прийшов до висновку, що позивачкою не надано належних доказів на підтвердження незгоди та ухилення відповідача від надання дозволу на виїзд дитини за межі Українита перетинання лінії розмежування на непідконтрольну України територію.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відмовляючи у задоволенні позову в цілому, суд також керувався і тим, що за змістом п.4 Правил рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків фактично виконує функцію нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на виїзд за кордон дитини, яка не досягла 16-річного віку, замінюючи цю згоду. В свою чергу, нотаріальна посвідчена згода згідно того ж пункту Правил надається із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, тобто видається на разовий виїзд дитини за кордон. За таких обставин, приймаючи до уваги, що позивач просить суд надати дозвіл на вивезення дитини з тимчасово окупованої території України та ввезення на тимчасово окуповану територію України до досягнення дитиною 16 річного віку, без згоди та супроводу батька, без зазначення конкретного місця та періоду перебування, а також враховуючи, що чинним законодавством не передбачено надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини до досягнення нею 16-річного віку без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та, що надання за рішенням суду такого дозволу, як просить позивач, буде суперечити нормам закону та порушуватиме права відповідача, як батька дитини, на виховання та спілкування із дитиною, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову з підстав неналежності обраного позивачем способу захисту прав та інтересів. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалах від 01 квітня 2015 року у справі №6-1024св15, від 24 червня 2015 року у справі №6-32056св14, від 08 липня 2015 року у справі №6-6403св15, від 09 липня 2015 року у справі №6-7961св15, від 29 липня 2015 року у справі №6-10368св15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-32509ск15, від 16 березня 2016 року у справі №6-33303ск1.

З огляду на викладене суд, ухвалюючи рішення, позбавлений можливості задовольнити позов, оскільки позивач не визначила загальний термін надання такого дозволу, не зазначила часового проміжку перебування дитини та місця перебування дитини, також враховуючи, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на багаторазові не визначені конкретним часом виїзди дітей до досягнення 16-річного віку без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, те що позивачем не надано належних доказів відмови батька в наданні дозволу на виїзд дитини, суд, розглядаючи позовні вимоги в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів, вважає за необхідне в задоволені позову відмовити.

З врахуванням викладеного та керуючись ст..ст.,7,8,81,141,263-265,280 ЦПК України, ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР N 789-XII від 27.02.91, ст.ст.141,150,155 СК України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.20120року №724) ,ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник адвокат ОСОБА_2 до ОСОБА_3, зацікавлена особа малолітня ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд з тимчасово окупованої території України та в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадянину який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу одного з батьків.

Копію рішення направити сторонам для відома.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Луганської області через Біловодський районний суд Луганської області протягом 30 днів з дня проголошення рішення, а якщо особи, які брали участь у справі, не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий-суддя: Кускова Т.В