ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 464/3804/16-ц

провадження № 61-9765св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., СтупакО. В.,

учасники справи:

позивач - Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівське комунальне підприємство «Житловик-С», Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2016 року та на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2016 року, постановлені у складі судді Мельничук О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» (далі - ЛМКП «Львівтеплоенерго») звернулося з позовом, уточненим у травні 2016 року, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівське комунальне підприємство «Житловик-С», Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, про стягнення заборгованості з оплати за житлово-комунальні послуги.

В обґрунтування позову зазначило, що відповідачі проживають у АДРЕСА_1 та є споживачами послуг з централізованого опалення і централізованого гарячого водопостачання, що надаються позивачем.

Оскільки ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 належним чином за спожиті житлово-комунальні послуги не сплачують, ЛМКП «Львівтеплоенерго» просило стягнути з них солідарно заборгованість, яка виникла за період з 1 липня 2014 року по 30 квітня 2016 року, у розмірі 7 219,84 гривень.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 15 вересня 2016 року позов задоволено. Стягнено солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість з оплати за централізоване опалення у розмірі 6 256,65 гривень і за централізоване гаряче водопостачання у розмірі 963,19 гривень, а всього 7 219,84 гривень. Стягнено з ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 1 378 гривень, по 459,33 гривень з кожного.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 оскаржили його в апеляційному порядку.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 і ОСОБА_5 залишено без руху у зв'язку із неповною сплатою судового збору та надано строк протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали для доплати судового збору у розмірі 1 515,80 гривень.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху, суд апеляційної інстанції зазначив, що визначена статтею 4 Закону України «Про судовий збір» сума судового збору, що справляється за подання апеляційної скарги, підлягає сплаті кожним із заявників окремо, тому, оскільки до апеляційної скарги додано лише одну квитанцію про сплату судового збору в сумі 1 515,80 гривень, апеляційна скарга залишається без руху.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2016 року у зв'язку із невиконанням вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апеляційну скаргу ОСОБА_4 і ОСОБА_5 визнано неподаною і повернено.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2016 року скасувати і направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвала апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху у зв'язку із неповною сплатою судового збору постановлена з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що апеляційний суд безпідставно визначив належну до сплати суму судового збору, керуючись положеннями статті 6 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою у разі, коли позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених цим Законом.

Вказала, що вона не є позивачем у справі, тому положення даної статті не поширюють свою дію на порядок визначення розміру судового збору, що справляється за подання апеляційної скарги на рішення суду. Ставки судового збору визначені у статті 4 Закону України «Про судовий збір» і сплачена нею і ОСОБА_5 при поданні апеляційної скарги сума повністю відповідає зазначеним у цій статті розмірам.

Заявник посилається на те, що безпідставне залишення її апеляційної скарги без руху перешкоджає у реалізації гарантованого Конституцією України права на апеляційне оскарження судового рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2016 року.

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2016 року про визнання апеляційної скарги неподаною і її повернення, у якій просить вказану ухвалу скасувати і направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвала апеляційного суду про повернення її апеляційної скарги у зв'язку із невиконанням вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху постановлена з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що вимога апеляційного суду про доплату судового збору у розмірі 1 515,80 гривень є неправомірною, оскільки нею і ОСОБА_5 сплачено судовий збір у повному обсязі відповідно до визначених статтею 4 Закону України «Про судовий збір» ставок, тому у суду не було правових підстав для повернення апеляційної скарги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року справу за касаційними скаргами ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2016 року та ухвалу цього суду від 20 грудня 2016 року призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_4 і ОСОБА_5 без руху ухвалою від 13 жовтня 2016 рокута повертаючи її ухвалою від 20 грудня 2016 року у зв'язку з невиконанням заявниками вимог щодо доплати судового збору, апеляційний суд виходив з того, що кожен із заявників зобов'язаний окремо сплатити судовий збір за визначеними статтею 4 Закону України «Про судовий збір» ставками. Оскільки при поданні апеляційної скарги судовий збір сплачений не у повному обсязі, тому, у зв'язку із невиконанням відповідної вимоги суду про його доплату, скарга підлягає визнанню неподаною і поверненню.

Особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не беруть участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права та обов'язки, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень у випадках та порядку, встановлених цим Кодексом (стаття 13 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання апеляційної скарги).

Згідно зі статтею 292 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання апеляційної скарги, сторони мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки. Позов може бути пред'явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно (статті 30-32 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання апеляційної скарги).

За подання апеляційної скарги на рішення суду справляється судовий збір за ставками, визначеними Законом України «Про судовий збір».

Згідно зі статтею 2 цього Закону платниками судового збору є, зокрема, особи, стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Судовий збір сплачується платниками судового збору за ставками, встановленими у статті 4 Закону України «Про судовий збір». Зокрема, згідно з підпунктом 6 пункту 1 частини другої цієї статті за подання апеляційної скарги на рішення суду з платника судового збору справляється судовий збір у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Системний аналіз положень ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання апеляційної скарги, і Закону України «Про судовий збір» у відповідній редакції дає підстави для висновку, що кожна із сторін справи діє у цивільному процесі самостійно і, реалізуючи своє право на апеляційне оскарження судового рішення, є самостійним платником судового збору.

Апеляційна скарга на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 вересня 2016 року підписана і подана одночасно двома відповідачами - ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляційну скаргу без руху, обґрунтовано виходив з того, що кожен із заявників є самостійним суб'єктом процесу і платником судового збору, тому повинен сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги за встановленою підпунктом 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставкою.

Відповідно до статті 297 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання апеляційної скарги, до апеляційної скарги, яка не оплачена судовим збором, застосовуються положення статті 121 цього Кодексу.

Згідно з положеннями статей 121, 297 ЦПК України у тій же редакції Кодексу суддя, встановивши, що апеляційна скарга не оплачена судовим збором у визначеному законом розмірі, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення апеляційної скарги без руху, про що повідомляє заявника і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання заявником ухвали. Якщо заявник відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги суду і сплатить суму судового збору, апеляційна скарга вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше апеляційна скарга вважається неподаною і повертається заявнику.

Оскільки заявники ОСОБА_4 і ОСОБА_5, які хоча і подали одну апеляційну скаргу, проте діють у цивільному процесі і реалізують своє право на апеляційне оскарження судового рішення самостійно, на вимогу суду апеляційної інстанції не сплатили судовий збір у визначеному законом розмірі кожен, касаційний суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції щодо повернення апеляційної скарги з передбачених статтями 121, 297 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання апеляційної скарги, підстав.

Доводи заявника про те, що розмір судового збору, яким оплачується апеляційна скарга, визначається виходячи з належної до сплати при поданні позову ставки судового збору і може бути сплачений будь-ким з заявників, касаційний суд відхиляє.

Кожен із заявників, незалежно від їх процесуального статусу у справі, реалізує своє право на апеляційне оскарження судового рішення самостійно. Подання апеляційної скарги, підписаної кількома особами, не змінює порядку реалізації стороною права на апеляційне оскарження, який передбачає, що при поданні апеляційної скарги заявник сплачує судовий збір у визначених законом порядку і розмірах.

Посилання у касаційній скарзі на те, що сплачена при поданні апеляційної скарги сума судового збору розрахована відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» з урахуванням загальної ціни позову, не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без руху.

Постановляючи відповідну ухвалу, суд апеляційної інстанції не заперечував проти правильності розрахунку судового збору, проте зазначив, що відповідну суму повинен сплатити кожен із заявників як окремий платник судового збору та самостійний суб'єкт у цивільному процесі.

Твердження заявника про те, що вимога суду про сплату судового збору кожним із заявників перешкоджає їй у реалізації гарантованого Конституцією України права на доступ до суду, помилкові.

Стаття 82 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання апеляційної скарги, передбачала право заявника, у разі неможливості сплати судового збору у зв'язку з тяжким майновим станом, клопотати перед судом про відстрочення або розстрочення його сплати.

Відповідним правом ОСОБА_4 не скористалась, хоча у його реалізації не була обмежена.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції постановив ухвалу від 13 жовтня 2016 року про залишення апеляційної скарги без руху і ухвалу від 20 грудня 2016 року про її повернення з додержанням норм процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційних скарг без задоволення, а ухвал апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційні скарги ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак