Провадження № 2-о/331/70/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2018 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Антоненко М.В.

за участю секретаря Андрієнко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа ОСОБА_2, про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, -

ВСТАНОВИВ:

02.07.2018 року заявник ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заінтересована особа ОСОБА_2.

В обґрунтування заяви зазначила, що вона є дочкою ОСОБА_3, яка померла 05.02.2008р.

ОСОБА_3 за життя належало 27/50 частки домоволодіння № 75 по вул. Вишнева в м. Запоріжжя на підставі договору дарування.

У 2005 р. ОСОБА_4 переїхала жити до заявника ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Приблизно в 2006 р. заявник продала зазначену квартиру і купила житловий будинок № 17 по Іванова в м. Запоріжжя. У цей будинок разом з заявником переїхала жити і її мати.

ОСОБА_4 померла 05.02.2008 р. За життя вона заповіла будинок № 75-по вул. Вишнева в м. Запоріжжя братові заявника - ОСОБА_2.

У встановлений законом строк ні заявник, ні її брат в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини, що залишилася після матері не звернулися, оскільки помилково вважали, що ОСОБА_2 прийняв вказаний будинок у спадок, тому що проживав в ньому на момент смерті матері. Однак відповідно до чинного в 2008 р. законодавства ОСОБА_2 спадок, що відкрився після смерті, не прийняв, оскільки вчасно не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і спільно з матір'ю на момент її смерті не проживав, але постійно мешкав за адресою: м. Запоріжжя, вул. Вишнева 75 і вважав цей будинок своїм.

У поточному році заявник ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори з наміром оформити право власності на вказаний будинок. На консультації заявникові пояснили, що оскільки її мати на момент смерті зберегла реєстрацію за адресою: м. Запоріжжя, Іванова, 17 і проживала в ньому, а заявник в цьому будинку зареєстрована не була і своєчасно не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, то оформити їй свідоцтво про право на спадщину не можна, оскільки відповідно до чинного законодавства факт спільного проживання зі спадкодавцем, в такому випадку, може бути підтверджений тільки рішенням суду.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України, вважається, що прийняв спадщину спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Як зазначено вище до самої смерті ОСОБА_3 постійно проживала в у вказаному будинку разом із заявником ОСОБА_1. Таким чином, заявник є єдиним спадкоємцем, оскільки її брат в нотаріальну контору зі заявою про прийняття спадщини своєчасно не звернувся і спільно з матір'ю на момент відкриття спадщини не жив.

Заявник не може оформити право власності на майно, що залишилося після смерті

її матері в нотаріальній конторі, оскільки у неї немає належних письмових доказів спільного проживання з матір'ю на момент відкриття спадщини. Для визнання за заявником зазначеного права необхідно встановити факт її проживання з матір'ю за однією адресою на момент відкриття спадщини. Встановити цей факт можна тільки в судовому порядку за допомогою показань свідків і відповідача.

На підставі вищевикладеного просить суд встановити факт, що ОСОБА_1 станом на 05.02.2008р. постійно проживала зі своєю матір'ю - ОСОБА_3 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Іванова 17 .

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 2018 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати по суті в порядку окремого провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Справу призначено до слухання на 09.10.2018 року на 11 год. 00 хв.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_5 підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 не заперечував проти задоволення заяви

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, врахувавши покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії V1-УР № 342079 (а.с. 5).

ОСОБА_3 за життя належало 27/50 частки домоволодіння № 75 по вул. Вишнева в м. Запоріжжя на підставі договору дарування від 26.12.1987 року (а.с. 10-11).

У 2005 р. ОСОБА_4 переїхала жити до заявника ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Приблизно в 2006 р. заявник ОСОБА_1 продала зазначену квартиру і купила житловий будинок № 17 по Іванова в м. Запоріжжя. У цей будинок разом з заявником переїхала жити і її мати ОСОБА_3 яка була зареєстрована та мешкала по день смерті, що підтверджується довідкою за відомостями адресно-довідкового сектору ВГІРФО ГУМВС України в Запорізькій області № 027044 від 27.04.

06.08.2008 року померла мати заявника ОСОБА_1 ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 101604, виданого Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області.

Заслухані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 свідчили, що ОСОБА_1 постійно проживала разом зі своєю матір*ю ОСОБА_3 в будинку № 17 по вул.. Іванова в м. Запоріжжя, оскільки остання потребувала догляду, вони мали спільне господарство та вели спільний побут.

Вирішуючи питання про встановлення факту, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно ст. 1262 ЦК України, визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Таким чином, статею 1268 ЦК України, для спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори.

Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.

При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.

Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В судовому засіданні встановлено, що від встановлення факту постійного проживання заявника зі спадкодавцем на час смерті залежить виникнення та зміна його її майнових та немайнових прав, що повязані з можливістю звернення до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом як спадкоємцем за законом першої черги.

Відповідно до ч. 1 ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно розяснень викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.

В судовому засіданні з пояснень заявника, свідків, письмових доказів встановлено, що померла ОСОБА_3 постійно проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, разом зі своєю дочкою ОСОБА_1, яка здійснювала за нею догляд, піклування, однак факт цього може бути встановлений виключно в судовому порядку, що зокрема підтверджено розясненням нотаріуса.

Метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином, оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12-13, 19, 76-80, 95, 247, 256, 258-259, 263-265, 272-273, 293, 315, 316, 318, 319 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа ОСОБА_2, про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини - задовольнити.

Встановити факт, того, що ОСОБА_1 станом на 05.02.2008 року постійно проживала зі своєю матір*ю ОСОБА_3 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Іванова, 17.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення (з урахуванням п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М.В. Антоненко