Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 212/2294/16-ц

провадження № 61-10013св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2016 року у складі судді Тимошенко Т. І. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Братіщевої Л. А., Грищенко Н. М., Ляховської І. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди у зв'язку зі смертю матері на виробництві.

Позовна заява мотивована тим, що її мати ОСОБА_2 з 1994 року по 01 липня 2015 року працювала машиністом конвеєру четвертого розряду дільниці випалювання обкотишів фабрики огрудкування ПрАТ «ЦГЗК».

01 липня 2015 року її мати при виконанні трудових обов'язків смертельно травмувалася внаслідок нещасного випадку на виробництві.

За результатами розслідування нещасного випадку комісією були встановлені обставини, за яких стався нещасний випадок, обслідуване робоче місце, допитані свідки та було встановлено коло осіб, котрі порушили норми з охорони праці, що й призвело до виникнення нещасного випадку.

Відповідно до пункту 10 Акту розслідування нещасного випадку від 18 серпня 2015 року № 5 встановлено як вину загиблої, так і вину підприємства - відповідача в особі старшого майстра виробничої дільниці випалювання обкотишів фабрики огрудкування, та визначено низку нормативно-правових актів з охорони праці та технічного процесу, які були ними порушені.

Смертельний випадок, що стався з її матір'ю, завдає їй дуже сильне нервове потрясіння та психологічний розлад, оскільки вони з матір'ю були дуже близькими та все життя мешкали нерозлучно, вели спільне господарство, разом відпочивали, мали спільні інтереси, заняття, разом займалися вихованням її малолітнього сина, а тому смерть матері стала сильним ударом для неї та родини.

На підставі викладеного та з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ПрАТ «ЦГЗК» на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 275 600 грн без врахування податків та інших обов'язкових платежів.

У запереченнях на позовну заяву ПрАТ «ЦГЗК» вказувало на незаконність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки причиною нещасного випадку стала особиста необережність ОСОБА_2 та порушення нею норм охорони праці. Крім того, позивачем під час розгляду справи не доведено завдання їй моральної шкоди будь-якими діями з боку відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 80 000 грн, без врахування податків та інших обов'язкових платежів. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю позовних вимог ОСОБА_1 У зв'язку із загибеллю матері позивачці заподіяні тяжкі моральні та фізичні страждання, а тому позов повинен бути задоволений частково згідно зі статтею 1168 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2016 року апеляційну скаргу ПрАТ «ЦГЗК» задоволено частково. Встановлено, що відповідно до статті 1168 ЦК України, статей 153, 237-1 КЗпП України позивач має право на передбачене право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку зі смертю матері внаслідок ушкодження здоров'я на підприємстві відповідача. Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 травня 2016 року змінено в частині розміру стягнутої з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, зменшено цей розмір з 80 000 грн до 60 000 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване наявністю у члена сім'ї померлої права на відшкодування моральної шкоди у зв'язку зі смертю особи, спричиненої порушенням роботодавцем правил техніки безпеки та охорони праці на виробництві. Водночас, враховуючи принципи розумності і справедливості та з огляду на фактичні обставини справи, апеляційний суд вважав доцільним зменшити розмір моральної шкоди.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПрАТ «ЦГЗК», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2016 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій в порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України під час вирішення спору не надали належної оцінки матеріалам розслідування нещасного випадку. Зокрема, не звернули увагу на те, що матеріалами спеціального розслідування встановлено наявність вини постраждалої ОСОБА_2, що призвело до нещасного випадку на виробництві. Указані обставини підтверджено актом про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, у зв'язку з порушенням ОСОБА_2 вимог пунктів 2.2., 3.12., 3.23., «Інструкції № 05-06 з охорони праці для машиніста конвеєра фабрики огрудкування», пунктів 4.2., 4.3.3. та розділу 4 «Інструкції з пуску, експлуатації та зупинки конвеєра ПУ 8-2 фабрики огрудкування», а також статті 14 Закону України «Про охорону праці». У порушення вимог статті 173 КЗпП України позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення відповідачем норм охорони праці та не доведено наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Заперечення на касаційну скаргу позивачем не подано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2016 року справу за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «ЦГЗК» про відшкодування моральної шкоди в зв'язку із смертю матері на виробництві призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_2 (мати позивача) з 1994 року по 01 липня 2015 року працювала машиністом конвеєру четвертого розряду дільниці випалювання обкотишів фабрики огрудкування ПрАТ «ЦГЗК».

01 липня 2015 року ОСОБА_2 при виконанні трудових обов'язків машиніста конвеєра дільниці випалювання обкотишів фабрики огрудкування ПрАТ «ЦГЗК» була смертельно травмована внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Причиною смерті є сумісна тупа травма голови, тулубу та кінцівок з численними переломами кісток скелету, забоєм внутрішніх органів, яка ускладнилась шоком.

Факт смерті ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про смерть від 03 липня 2015 року серії НОМЕР_1 (а. с. 23).

Відповідно до акта від 18 серпня 2015 року № 5 за ф. Н-1, складеного комісією з розслідування нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом, та акта проведення спеціального розслідування нещасного випадку від 17 серпня 2015 року за ф. Н-5 встановлено обставини, за яких стався нещасний випадок, обслідуване робоче місце, допитані свідки та було встановлено коло осіб, котрі порушили норми з охорони праці, що й призвело до виникнення нещасного випадку (а. с. 4-22).

Пунктом 10 Акту розслідування нещасного випадку від 18 серпня 2015 року № 5 одночасно з виною загиблої встановлено вину підприємства в особі старшого майстра виробничої дільниці випалювання обкотишів фабрики огрудкування в події, що відбулась, оскільки роботодавцем допущено порушення нормативно-правових актів з охорони праці та технічного процесу.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (стаття 11 ЦК України).

Частинами першою - третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно із статтею 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім'єю.

Таким чином, право на звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, виникає у зв'язку з настанням певних подій: каліцтво, ушкодження здоров'я або смерть фізичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку з між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності правових підстав для відшкодування ПрАТ «ЦГЗК» ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки перелічені вище складові, що вказують на наявність такої шкоди та особу, якою її завдано, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

Доводи касаційної скарги щодо встановлення вини у нещадному випадку виключно ОСОБА_2 є необґрунтованими та спростовуються актом від 18 серпня 2015 року № 5 за ф. Н-1.

Крім того, не спростовують висновків судів і аргументи заявника щодо недоведеності позивачем наявності та розміру моральної шкоди.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, апеляційний суд, з урахуванням глибини та ступеню моральних і фізичних страждань позивача, яких вона зазнала та зазнає внаслідок смерті матері, що є незворотнім, а також з урахуванням принципів розумності і справедливості належним чином обґрунтував свої висновки щодо стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 60 000 грн, і цей розмір правомірно вважав таким, що відповідає глибині і ступеню моральних і фізичних страждань потерпілого.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності підстав для задоволення позову фактично зводяться до переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.

Разом з тим, встановлюючи обов'язок відповідача з відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції обґрунтовував своє рішення в тому числі і положеннями статей 153, 173, 237-1 КЗпП та статті 13 Закону України «Про охорону праці».

Відповідно до положень статті 13 Закону України «Про охорону праці» саме на роботодавця покладено обов'язок створення на кожному робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці, відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередньо відповідальність за порушення зазначених вимог.

Згідно зі статтею 153 КЗпП України на всіх підприємствах установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесі, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовується працівником, а також, санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів з питань охорони праці.

Відповідно до статті 173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Предметом указаного спору є відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу смертю особи - її матері.

Обставини щодо причин цієї події встановлені відповідними документами, складеними комісією, дійсність яких сторонами не оспорювалась.

У даному випадку звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, пов'язується з наявністю цієї події та ініційовано особою, яка не перебувала з відповідачем у трудових відносинах. Враховуючи, що всі обставини події встановлені відповідними актами з урахуванням у тому числі положень статей 153, 173 КЗпП та статті 13 Закону України «Про охорону праці», які в сукупності встановлюють право особи на безпечні і нешкідливі умови праці, а також право на відшкодування моральної шкоди у випадку їх недотримання, застосування указаних норм матеріального права під час вирішення цієї справи не є помилковим.

Водночас безпідставним є посилання апеляційного суду на положення статті 237-1 КЗпП України, оскільки вказаною нормою врегульовано порядок відшкодування моральної шкоди роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) саме працівнику, якому вона завдана, і стосується його особистих немайнових прав, а не прав третьої особи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що допущені апеляційним судом порушення норм матеріального права є незначними та на правильність висновків щодо вирішення питання по суті спору не впливають, а тому оскаржувані судові рішення в частині встановлення правових підстав для задоволення позову, а також визначення апеляційним судом розміру шкоди є законними.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2016 року у його незміненій частині та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк