ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 676/7056/15-ц

провадження № 61- 4375 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного головуючого Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач командир військової частини НОМЕР_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Кам`янець-Подільський об`єднаний військовий комісаріат,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу командира військової частини НОМЕР_1 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2016 року, постановлене колегією у складі суддів: Грох Л. М., Федорової Н. О., Пастощука М. М.,

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову вказував, що з жовтня 2012 року працював у військовій частині НОМЕР_1 у м. Кам`янець-Подільський на посаді провідного інженера.
Відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію» та на підставі наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 22 вересня 2015 року № 713 його як офіцера запасу на підставі статей 20, 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» прийнято на військову службу за контрактом та призначено на посаду старшого офіцера відділу протимінної діяльності Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності.
На підставі наказу Міністра оборони України між ним та Міністерством оборони України укладений контракт на проходження військової служби до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію.
Наказом командира частини по стройовій частині від 13 жовтня 2015 року № 214 позивача, провідного інженера відділення контролю загону якості проведення робіт з розмінування, звільнено з роботи з 13 жовтня 2015 року відповідно до пункту 3 статті 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу.
Посилаючись на те, що на нього поширюються пільги та гарантії, передбачені частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язків і військову службу», частиною третьою статті 119 КЗпП України, просив суд поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 2 серпня 2016 року, постановленим суддею Семенюк В. В., у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час прийняття позивача на військову службу за контрактом були відсутні умови, передбачені частиною третьою статті119 КЗпП України, необхідні для збереження місця роботи та середнього заробітку, адже кризової ситуації, що загрожувала б національній безпеці, не було, рішення про мобілізацію не оголошувалося, воєнний стан не вводився.
Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного інженера відділення контролю загону контролю якості проведення робіт з розмінування військової частини НОМЕР_1 у м. Кам`янець-Подільський.
Стягнено з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 48 665,52 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13 жовтня 2015 року по 24 жовтня 2016 року та стягнено з військової частини НОМЕР_1 2 315,04 грн судового збору в дохід держави.
У листопаді 2016 року командир військової частини НОМЕР_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
У касаційній скарзі вказується, що підстав для застосування до ОСОБА_1 гарантій, передбачених статтею 119 КЗпП України, немає, а тому рішення апеляційного суду є незаконним.
У січні 2017 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просить її відхилити, посилаючись на те, що апеляційним судом повно та правильно встановлені обставини щодо неправомірності його звільнення, враховані законодавчі акти, які регулюють проходження військової служби під час особливого періоду та кризовій ситуації, що загрожує національній безпеці України. рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою, виконання рішення апеляційного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2016 року зупинено. Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Встановлено, що ОСОБА_1 з жовтня 2012 року працював на посаді провідного інженера у військовій частині НОМЕР_1 у м. Кам`янець-Подільський.
Відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію» та на підставі наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 22 вересня 2015 року № 713 ОСОБА_1 як офіцера запасу відповідно до статей 20, 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» прийнято на військову службу за контрактом та призначено на посаду старшого офіцера відділу протимінної діяльності Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності.
На підставі цього наказу Міністра оборони України між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України 22 вересня 2015 року укладено контракт на проходження військової служби до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Наказом командира частини (по стройовій частині) від 13 жовтня 2015 року № 214 ОСОБА_1 , провідного інженера відділення контролю загону якості проведення робіт з розмінування, звільнено з роботи з 13 жовтня 2015 року на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу.
Апеляційним судом встановлено, що вік ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час укладення контракту на проходження військової служби перевищував граничний вік перебування на військовій службі для військовослужбовців старшого офіцерського складу.
Отже, сам факт укладення контракту з позивачем на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію підтверджує наявність на цей час обставин, що зумовлюють укладення контракту на такий строк - виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану.
Посилання відповідача на те, що контракт про проходження військової служби на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію укладено з позивачем виключно із врахуванням його віку (досяг граничного віку перебування на військовій службі), суперечить нормам Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України гарантовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. В частині шостій статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову.
Зі змісту вказаної норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Судами встановлено, що позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.
Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 1 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України від 2 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині поновлення на роботі, апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, виходив із укладення позивачем контракту під час ситуації, що загрожує національній безпеці України. Позивач як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України.
Відповідно до частин першої та 2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Із урахуванням положень частини другої статті 235 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (з подальшими змінами і доповненнями) апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, правильність розрахунку якого відповідачем не спростовано.
Доводи касаційної скарги щодо відсутності особливого стану, що загрожує національній безпеці України, законодавчого невирішення питання виникнення кризової ситуації і про відсутність підстав для часткової мобілізації відхиляються судом касаційної інстанції як безпідставні.
Зміст оскаржуваного судового рішення не дає підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Таким чином, Верховний Суд вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають, доводи скаржника спрямовані на зміну оцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою суду касаційної інстанції від 17 листопада 2016 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2016 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу командира військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2016 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення апеляційного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2016 року.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик