АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 597/819/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В.
Провадження № 22-ц/789/757/18 Доповідач - Бершадська Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Бершадської Г.В.

суддів - Ткач О. І., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

представника апелянта - ОСОБА_1, ОСОБА_2 і її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 597/819/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 10 травня 2018 року (ухваленого суддею Дудяк С.В., повний текст якого складено 15 травня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні криницею,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд з вказаним позовом. В обґрунтування позову вказала, що згідно договору купівлі-продажу від 19 грудня 2000 року вона є власником будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 до складу будівель і споруд якого входить спірна криниця. У її власності знаходиться земельна ділянка призначена для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд. Господарство межує із господарством відповідачки ОСОБА_4

До червня 2016 року вона з ОСОБА_4 спільно користувалися криницею від якої до її будинку були прокладені водогони по яких вода подавалась водяним насосом у будинок. У червні 2016 року чоловік відповідача відрізав кабель живлення від її водяного насоса, чим залишив її будинок без води. Свої дії аргументував тим, що криниця згідно свідоцтва про право власності належить його дружині ОСОБА_4

Спільна криниця знаходиться на межі їх земельних ділянок і зі слів жителів села була збудована колишнім власником будинку ОСОБА_2 - ОСОБА_5 ще у 1968-1969 роках, а батько відповідачки ОСОБА_4 допомагав у будівництві криниці своєю працею.

Земельна комісія рекомендувала ОСОБА_6 усунути створені ним перешкоди у користуванні криницею, відновити водопостачання, та використовувати і обслуговувати криницю в рівних частинах, однак він не виконує таких рекомендацій.

Посилаючись на те, що криниця перебуває у спільній власності сторін і вона має право користуватись нею позивач просила зобов'язати ОСОБА_4 не чинити їй перешкод у користуванні криницею, яка знаходиться на межі будинковолодінь АДРЕСА_1, надавши ОСОБА_2 можливість вільного безперешкодного відбору води з криниці.

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 10 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено і зобов'язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні криницею, яка знаходиться на межі їх будинковолодінь за адресами: АДРЕСА_1, надавши ОСОБА_2 можливість вільного, безперешкодного відбору води з криниці.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і постановити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, невірне визначення судом характеру спірних правовідносин.

Вказала, що спірна криниця не є природною водоймою, а вода в ній - водою спільного користування. Вона є власником криниці, яку успадкувала разом з будинком, відтак в праві обмежувати доступ сторонніх осіб до неї, а згідно ч.6 ст. 319 ЦК України держава не вправі втручатись у здійснення власником права власності.

В договорі купівлі - продажу будинковолодіння придбаного ОСОБА_2 також відмічено криницю, однак суд не з'ясував чи це одна і таж сама спірна криниця, а не інша, яка знаходиться біля дороги та була засипана сусідом навпроти.

Суд не з'ясував на чиїй земельній ділянці знаходиться криниця, не перевірив хто є її власником, а тому невірно застосував ст. 391 ЦК України, згідно якої лише власник вправі вимагати усунення перешкод в користуванні власністю.

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав та додатково пояснив, що на його думку у технічну документацію ОСОБА_2 включена криниця, яка знаходиться через дорогу, навпроти її господарства, по вул. Зелена, яка на даний час засипана тим сусідом біля чийого господарства вона знаходиться. Вважає, що ОСОБА_4 є одноосібним власником криниці, а тому вправі відмовити ОСОБА_2 у користуванні водою з криниці.

ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала і пояснила, що спірна криниця була споруджена спільно, попередніми власниками господарств, на спільній межі цих господарств і що вони на момент будівництва криниці розмежовувались огорожею, яка існує ще з тих часів по даний час. На її земельній ділянці іншої криниці немає і з 2000 року (часу придбання будинковолодіння) вона користувалась криницею.

Відповідачка раніше, в 2010 році, приватизовувала земельну ділянку і вона підписала їй акт погодження меж, оскільки на кадастровому плані не була відображена криниця і вона вважала, що межі земельних ділянок встановлені по існуючих межах та фактично встановленій огорожі (не зміщені до краю криниці). При розгляді спору їй стало відомо, що приватизація її земельної ділянки відбулась з врахуванням вже приватизованої земельної ділянки ОСОБА_4 Правовстановлюючих документів ОСОБА_4 не оскаржувала, оскільки фактично землекористування між ними залишилось таким, як і було з 2000 року і вона має право користуватись криницею.

Користування криницею полягає в тому, що у криниці крім двох насосів відповідача знаходився і її водяний насос, який качав воду до будинку по водопроводу і до криниці вона взагалі не підходить. На даний час вона через дорогу накачує шлангом воду у бочку з якої носить воду в будинок, чим створюються перешкоди транспорту при проїзді вулицею, оскільки вони змушені чекати поки вона скрутить шланг і звільнить проїзд.

Вона та суд запропонували ОСОБА_4 надати пояснення щодо обставин спорудження криниці і користування криницею в якості свідка, однак відповідач відмовилась від цього.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах її доводів, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 створює позивачці ОСОБА_2 перешкоди у користуванні спільною криницею, яка знаходиться на межі їх земельних ділянок.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він достатньо вмотивований і грунтується на матеріалах справи.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що господарства сторін межують. На межі господарств споруджена криниця, яка до червня 2016 року перебувала у спільному користуванні сторін. У червні 2016 року сторона відповідача перерізала провід живлення водяного насоса ОСОБА_2 внаслідок чого її будинковолодіння залишилось без водопостачання.

Згідно договору купівлі-продажу від 19.12.2000 року ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_7 житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1. До складу будинковолодіння згідно договору входить криниця (а.с. 15 т.1). Попереднім власником будинку був покійний ОСОБА_5

ОСОБА_2 також є власником земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1, що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с. 10).

Відповідач ОСОБА_4 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1. До складу будинковолодіння входить зокрема і криниця, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом виданим державним нотаріусом Заліщицької державної нотаріальної контори Чаплій А.М. 28.11.2001 року після смерті її батька ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 136 т.1).

Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 є власником і земельної ділянки площею 0.25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 (а.с. 101-103 т.1). Криниця на кадастровому плані земельної ділянки ОСОБА_4 не відображена.

ОСОБА_4 зверталась з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, який придбаний ОСОБА_2 в ОСОБА_7 в частині споруди - криниці (а.с. 85-87) і рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 23.11.2017 року (а.с. 91-92 т.2) залишеним без змін постановою апеляційного суду Тернопільської області від 08.02.2018 року (а.с. 165-169 т.2) у задоволенні позову відмовлено. Зазначене рішення в касаційному порядку не оскаржувалося.

При розгляді вказаного позову встановлено, що спірна криниця була збудована колишніми власниками суміжних земельних ділянок на межі, знаходилась у їх спільному користуванні без визначення часток, у зв'язку із чим була занесена до складу будинковолодінь обох власників, а в подальшому відповідно перейшла у власність до сторін по справі (а.с. 165-169 т.2).

Фактично криниця знаходиться на межі господарств ОСОБА_2 і ОСОБА_4, 0.45 м/кв криниці знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_2, а 1.06 м/кв на земельній ділянці ОСОБА_4. Межі земельних дінок розділено великим двометровим парканом, який встановлено до набуття ОСОБА_4 права власності на будинковолодіння і конфігурація земельних ділянок не змінювалась.

Відповідно до технічної документації із землеустрою ОСОБА_4, кадастрового плану, акту погодження меж та висновку судової земельно-технічної експертизи межа земельних ділянок між господарствами сторін проходить по стіні криниці зі сторони земельної ділянки ОСОБА_2 (а.с. 67-74, 129, 141, 143 т.1).

Згідно акту земельно-узгоджувальної комісії Зеленогайської сільської ради від 30.06.2016 року сторона відповідача відрізала провід живлення водяного насоса ОСОБА_2, чим залишила будинок без водопостачання (а.с. 12 т.1).

Вказана обставина не заперечувалась відповідачем в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі, в якій ОСОБА_4 зазначає, що вона є власником криниці, оскільки криниця знаходиться на належній їй земельній ділянці і вправі обмежувати доступ до неї сторонніх осіб.

Встановивши що ОСОБА_4 чинить ОСОБА_2 перешкоди у користуванні спірною криницею, яка перебуває і у власності позивача, знаходиться на межі будинковолодінь сторін, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що позивач законно вимагає усунення їй перешкод у користуванні криницею.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не з'ясував яка саме криниця включена до будинковолодіння ОСОБА_5, яке відчужувалось його спадкоємцем ОСОБА_7 оцінюються критично, оскільки згідно довідки Зеленогайської сільської ради на земельній ділянці ОСОБА_2 немає іншої криниці (а.с. 63 т.2) та в технічних паспортах на будинковолодіння ОСОБА_5 та ОСОБА_9, які виготовлялись в один день - 10.08.1989 року зазначена криниця з бетонних кілець, знос та відновна вартість якої є одинаковою (визначеною в одну ціну) (а.с. 24, 113 т.1).

Твердження апелянта, що в технічній документації на будинковолодіння ОСОБА_5 вказана інша криниця, яка знаходиться через дорогу біля іншого господарства грунтується на припущеннях, тому, що ОСОБА_4 оскаржувала договір купівлі-продажу будинковолодіння ОСОБА_2 в частині придбання нею спірної криниці.

Та обставина, що ОСОБА_4 успадкувала будинковолодіння до складу якого увійшла криниця і вказане свідоцтво про право на спадщину не оскаржено ОСОБА_2 не спростовує висновку суду про те, що ОСОБА_2 також є власником спірної криниці та відповідно має право користуватися нею, оскільки згідно договору купівлі-продажу до складу придбаного нею будинковолодіння також входить спірна криниця. Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 23.11.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинковолодіння ОСОБА_2 в частині спірної криниці відмовлено. Вказане рішення є чинним.

Посилання апелянта на те, що криниця знаходиться не на спільній межі господарств сторін, а на її земельній ділянці не спростовують висновку суду про те, що позивач має право користуватись спірною криницею. Крім того, фактичне знаходження криниці на межі господарств підтверджується висновком судової земельно-технічної експертизи та поясненнями ОСОБА_2, що господарства сторін розділяв двометровий паркан і частина криниці відносно існуючої огорожі ще до 2000 року знаходилась на земельній ділянці ОСОБА_2

В судовому засіданні ОСОБА_2 пояснила, що на кадастровому плані ОСОБА_4 не була відображена криниця і межа відносно неї і так як вона не розуміє кутів повороту цих точок , які визначають межі, підписала акт погодження меж вважаючи, що він відображає фактичне тривале користування земельними ділянками та межу яка проходить по фактично існуючій двометровій огорожі.

Та обставина, що ОСОБА_2 не оскаржувала державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 не свідчить, що ОСОБА_2 погодилась з тим, що ОСОБА_4 є одноосібним власником спірної криниці.

Посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.06.2016 року у справі 705/5176/15-ц, оцінюється критично, оскільки у вказаній справі було встановлено інші правовідносини, що виникли між сторонами ніж у даній справі, зокрема те, що перешкоджанням відповідача користуватись криницею порушуються права позивача, як члена територіальної громади на користування майном комунальної власності, яке передано в загальне користування членам територіальної громади.

Враховуючи вищенаведене апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення суду з мотивів вказаних в апеляційній скарзі.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на сторони в межах ними понесених витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 10 травня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повний текст рішення буде складено 03 вересня 2018 року.

Головуючий Г.В.Бершадська

Судді О.І.Ткач

М.В.Ходоровський