Номер провадження: 22-ц/785/2446/18
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Дрішлюка А.І., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_3, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах малолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення, а також зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах малолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання права власності, про встановлення факту проживання однією сім'єю, за участю органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, -

встановив:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_2, яка діє від імені та в інтересах малолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення. Позовні вимоги мотивовані тим, що, позивач, ОСОБА_4, є власником квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №Н/99-01600 від 29.06.1999 р., зареєстрованого в КП „Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" 13.07.1999 р. за реєстровим номером 272-стр.17-кн.257 пр.

Позивач стверджує, що в серпні 1999 р. на прохання Відповідачів він дозволив своїй знайомій - ОСОБА_6 проживати та зареєструватись в належній йому квартирі, з огляду на наявність в останній на той час малолітньої дитини - ОСОБА_7 та відсутністю фінансової можливості наймати придатне для проживання житло. При цьому, позивач повідомив ОСОБА_5 про те, що вона буде зобов'язана звільнити приміщення на його першу вимогу.

На даний час, позивач вирішив реалізувати право власності на нерухоме майно, здійснити ремонт зазначеної квартири та продати її, про що письмово повідомив Відповідачів з проханням звільнити займану житлову площу в строк до 31 жовтня 2016 р.

Однак відповіді позивач не отримав, та Відповідачі квартиру не звільнили, свої речі не вивезли. Своїми діями Відповідачі перешкоджають позивачу в володінні, користуванні та розпорядженні приналежним йому на праві власності майном.

На підставі викладеного, позивач просить усунути йому, ОСОБА_4, перешкоди в користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, в інтересах якого діє ОСОБА_2, з належної позивачу квартири АДРЕСА_2, без надання іншого житлового приміщення.

Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги не визнала, та в свою чергу, подала зустрічний позов до ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_2, яка діє від імені та в інтересах малолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання права власності, про встановлення факту проживання однією сім'єю, за участю органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_5, проживала однією сім'єю з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 з квітня 1999 року до 2007 року. Позивачка за зустрічним позовом стверджує, що позивач ОСОБА_4, забрав її спільно з донькою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 до нього в квартиру АДРЕСА_3. В період з квітня 1999 року до 2006 року вона з ОСОБА_4 вела спільний побут, вони мали взаємні права та обов'язки, спільно спілкувалися з друзями, які сприймали їх як дружину та чоловіка. Однак офіційно шлюб вони не реєстрували. ОСОБА_4, за час сумісного проживання, періодично їздив до Ізраїлю на заробітки. Останній раз вона бачила ОСОБА_4 в 2007 році.

На підставі викладеного, позивач за зустрічним позовом просила встановити факт проживання однією сім'єю без шлюбу ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, за період з квітня 1999 по 2007 рік, а також визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_9 підтримав первісні позовні вимоги у повному обсязі, а також пояснив, що ОСОБА_4 в серпні 1999 р. на прохання відповідачів дозволив своїй знайомій - ОСОБА_6 проживати та зареєструватись в належній йому квартирі. Однак він не проживав з ОСОБА_5 однією сім'ю, та вони не мали спільного бюджету та побуту. Крім того, позивач постійно перебував в Ізраїлі, а до відповідача інколи навідувався з метою перевірки стану квартири. Враховуючи дружні відносини з відповідачем він дозволив їй спільно з дитиною проживати в квартирі. На теперішній час, позивач вирішив зробити ремонт в квартирі та її продати, у зв'язку з чим, попередив відповідачів про необхідність звільнення квартири, проте вони відмовились її звільняти.

Представник відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_2 - ОСОБА_10 просив відмовити у задоволенні позову, при цьому задовольнивши зустрічний позов. Так він пояснив, що ОСОБА_5 в період з період з квітня 1999 по 2007 рік проживала однією сім'єю з ОСОБА_4, при цьому, вони мали спільний бюджет, проживали за однією адресою. В зв'язку з чим, він вважає, що ОСОБА_5 повинна бути співвласником квартири АДРЕСА_4.

Представники органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації в судове засідання не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, а також згідно клопотання, яке надійшло до суду 25.07.2017р. просили розглянути справу у їх відсутність.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, позовні вимоги ОСОБА_5 залишено без задоволення. Усунено перешкоди ОСОБА_4 у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_3 шляхом виселення ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_6, іпн. НОМЕР_1, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6), ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_8, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6), малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири АДРЕСА_5 без надання іншого жилого приміщення. Стягнено з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_6, іпн. НОМЕР_1, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6), ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_8, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6) на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_9, що проживає за адресою: АДРЕСА_7) судовий збір у розмірі 640 гривень у рівних частках, тобто по 320 гривень з кожного.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3, треті особи: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод в користуванні шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та ухвалити нове, яким в цій частині позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись при цьому на порушення норм процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що суд неправильно застосував норми матеріального права та не застосував ті норми матеріального права, які повинні бути застосовані.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 ніким не оскаржено, а тому в цій частині перегляду не підлягає.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

ОСОБА_4, є власником квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №Н/99-01600 від 29.06.1999 р., зареєстрованого в КП „Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" 13.07.1999 р. за реєстровим номером 272-стр.17-кн.257 пр.

Судом першої інстанції також встановлено, що в квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_2, а також малолітній ОСОБА_3, 2015 року народження, що підтверджується довідкою №2257 від 05.09.2016р.

Крім того, в довідці є посилання на те, що ОСОБА_5, а також ОСОБА_2 зареєстровані в якості піднаймачів з 25.08.1999 року.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу.

Однак відповідачі не є членами сім'ї позивача, в силу ч. 2 ст. 64 ЖК України.

Відповідно до листа КП ЖКС «Північний» № 769 від 10.01.2017 року вбачається, що документи на підставі яких були зареєстровані відповідачі не збереглись.

В судовому засіданні у суді першої інстанції представники сторін пояснили, що у сторін також не збереглись документи, на підставі яких була здійснена реєстрація відповідачів.

На підставі викладеного, суд першої інстанції правильно вважав, що між сторонами виникли правовідносини щодо договору найму, оскільки користування квартирою відповідачами можливо лише на умовах договору найму.

Відповідно до ст. 158 ЖК України, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Згідно ч. 1 ст. 159 ЖК України предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом), а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.). Жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку.

У відповідності до ч. 3 ст. 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

В судовому засіданні у суді першої інстанції встановлено, що позивач направляв відповідачам попередження про необхідність виселення з квартири, однак відповідачі по теперішній час проживають в квартирі, а також не бажають виселятись в квартирі.

Згідно ч. 1 ст. 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд першої інстанції правильно вважав, що оскільки фактично договір найму жилого приміщення є припиненим, в силу ч. 3 ст. 168 ЖК України, а тому відповідачі, згідно ч. 1 ст. 169 ЖК України, ч.1 ст. 391 ЦК України повинні бути виселені квартири АДРЕСА_5 без надання іншого жилого приміщення, оскільки проживання відповідачів чинити перешкоди у здійсненні право власності позивача на квартиру.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції приймалось рішення щодо виселення ОСОБА_2, то спільно із нею повинний бути виселений її син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Судова колегія звертає увагу на те, що в довідках щодо проживання, які були надані до суду першої інстанції як зі сторони позивача ОСОБА_4 (а.с.8), так зі сторони відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_2 чітко зазначено, що відповідачі за первісним позовом проживають у спірній квартирі як піднаймачі. Вказана обставина відповідачами не спростована жодними належними та допустими доказами.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують зазначені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017 рокузалишити без задоволення.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко

Повне судове рішення складено 26.07.2018 року.

Суддя Р.Д. Громік