ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2274/18
Провадження № 2/210/1328/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"13" липня 2018 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді Скотар Р.Є.,

за участі секретаря Соколовської Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу без повідомлення сторін за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», ОСОБА_3 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя на виробництві,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся 11.05.2018 року до суду з вищеназваним позовом, в якому просить стягнути з кожного відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 70000,00 грн. без утримання податку на доходи фізичних осіб .

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що працював з 1984 року по 1993 рік підземним гірничим майстром в спеціалізованому шахтобудівельному тресті «Кривбасшахтобуд» ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є відповідач - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» ( далі ПАТ «КЗРК»). Висновком медико-соціальної експертної комісії від 05.01.1993 року йому первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності та 2-ю групу інвалідності. При переогляді процент втрати працездатності збільшено до 70% безстроково та встановлено 2-ю групу інвалідності. Вважає, що діями відповідачів йому завдано моральну шкоду, яка виражається в тому, що ним втрачено нормальні життєві звязки, він змушений постійно лікуватися, відчуває порушення душевної рівноваги, що виражається у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, страху та призводить до поганого сну на фоні больових відчуттів, що завдає тяжких моральних страждань.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу без повідомлення сторін.

Представник відповідача ПАТ «КЗРК» - ОСОБА_4 ( довіреність №6 від 02.01.2018 року, дійсна до 31.12.2019 року) подала 22.06.2018 року відзив на позовну заяву, в якій заперечувала проти позову, посилаючись на те, що на час встановлення первинної втрати працездатності, законодавством не було передбачено відшкодування моральної шкоди; позивач не надав доказів звернення до відповідача з заявою про відшкодування шкоди; не надано висновків медичних органів щодо підтвердження факту перенесення ним моральних страждань, довідка МСЕК не є підтвердженням факту перенесення моральних страждань; не доведено факт спричинення шкоди та її розмір. Просила у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області подав 06.06.2018 року відзив на позовну заяву, в якій заперечував проти задоволення позову, обґрунтовуючи тим, що відділення є неналежним відповідачем та посилання позивача на постанову Фонду №23 від 24.04.2007 року як на доказ вини Фонду є безпідставним, оскільки первинний МСЕК у позивача від 05.01.1993 року, тобто до дати створення Фонду. Крім того, не встановлений факт заподіяння моральної шкоди. Згідно з ч.8 ст.36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», який набрав чинності 01.01.2015 року, відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, тому у задоволенні позову просив відмовити.

Від ПАТ «КЗРК» та Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області надійшли клопотання про розгляд справи у спрощеному провадженні з повідомленням сторін, які залишено без задоволення ухвалою суду від 13.07.2018 року.

Вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював з 1984 року по 1993 рік підземним гірничим майстром в спеціалізованому шахтобудівельному тресті «Кривбасшахтобуд» ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є відповідач - ( далі ПАТ «КЗРК»). Звільнився 19.02.2010 р. на підставі ст.36 КЗпП України, що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с.18,19).

Згідно з інформаційною довідкою про умови праці працівника при підозрі в нього професійного професійного захворювання(отруєння) від 04.03.2014 року умови праці ОСОБА_2 за період роботи з 30.09.1985 по 01.03.1993 підземним гірничим майстром на шахті імені Леніна ВО «Кривбасруда» трест «Кривбассшахтострой» за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 3 ступеня шкідливості, за важкістю праці до 3 класу 1 ступеня шкідливості, підземним електрогазозварником на шахті імені Леніна В О «Кривбасруда». трест «Кривбассшахтострой» за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 2 ступеня шкідливості, за важкістю праці - до 3 класу 2 ступеня шкідливості /а.с.13 зворот/.

За висновком МСЕК від 05.01.1993 року ОСОБА_2 первинно встановлено втрату профпрацездатності в розмірі 35% з наступним переоглядом 05.01.1994 року у звязку з професійним захворюванням; встановлено 3 групу інвалідності /а.с.9/.

Останнім висновком МСЕК від 24.12.2004 року позивачу безстроково встановлено втрату профпрацездатності в розмірі 70% та 2 групу інвалідності /а.с.8/.

Наявність професійного захворювання у позивача також підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема повідомленням про хронічне захворюванням(отруєння) від 03.12.1992 року /а.с.11/, медичним висновком лікаря профпатолога м.Кривого Рогу від 22.11.2013 року /а.с. 14/, виписками-епікризами із медичної карти стаціонарного хворого/а.с.16,17,/, висновком ЛКК №39 від 17.02.2014 року /а.с.16/ з яких вбачається, що позивач з приводу отриманого професійного захворювання проходив стаціонарне та амбулаторне лікування в закладах охорони здоровя. Відповідно до медичних документів позивачу рекомендовано: спостереження лікарів, амбулаторне та стаціонарне лікування, оздоровлення в профілакторіях, санаторно-курортне лікування.

Таким чином, слід вважати, що самим фактом втрати позивачем ОСОБА_2 професійної працездатності , в зв'язку з професійними захворюваннями, яка виникла через вплив шкідливих факторів під час роботи протягом тривалого часу у відповідача, йому спричинена моральна шкода, яка згідно ст. 237-1 КЗпП України може бути відшкодована одноразово за рахунок відповідача.

Статею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно п.2 Правил доказом вини власника можуть бути: акт про нещасний випадок на виробництві або акт про професійне захворювання; висновок службових осіб (органів), які здійснюють контроль і нагляд за охороною праці та дотриманням законодавства про працю, або профспілкового органу щодо причин ушкодження здоров'я; медичний висновок про професійне захворювання; вирок або рішення суду, постанова прокурора, висновок органів дізнання або попереднього слідства; рішення про притягнення винних осіб до адміністративної або дисциплінарної відповідальності; рішення органів соціального страхування про відшкодування власником витрат на допомогу працівникові в разі тимчасової непрацездатності у зв'язку з ушкодженням здоров'я; показання свідків та інші докази.

Суд вважає, що в даному випадку саме відповідач ПАТ «КЗРК» - повинен виплатити позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком ВТК встановлено 35% втрати професійної працездатності у 1993 році, тобто встановлено наявність пошкодження здоров'я внаслідок захворювання, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, тому до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року.

У відповідності до положень п.1.1 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української PCP (у редакції, що була чинною па час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української PCP, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 1.1 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання мас виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють па час розгляду справи, враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української PCP про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року, ухвалених за результатом розгляду заяви про перегляд судового рішення.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 3723,00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 18615,00 грн., а максимальний - 744600,00 грн.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди повязують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

У зв'язку з втратою працездатності позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вій втратив професійну працездатність у розмірі 35%, який при наступних переоглядах збільшено до 70% та визнано інвалідом другої групи безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, вона періодично проходить лікування, однак її здоровя не покращується, що підтверджується висновком МСЕК.

Суд вважає, що в даному випадку саме відповідач - ПАТ «КГЗК» - повинен виплатити позивачу моральну шкоду, так як забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У задоволенні позову до відповідача ОСОБА_3 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області слід відмовити, оскільки позивачу первинно встановлено втрату працездатності МСЕК 05.01.1993 року, тобто до дати створення Фонду.

Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України.

Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Виходячи з цього, суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України).

З врахуванням викладених обставин справи, суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати позивачу відповідач, який не створив працівнику безпечні умови праці, що призвело до ушкодження його здоров'я на виробництві та моральних страждань.

Відповідно до наданих доказів встановлено, що ОСОБА_2 була заподіяна шкода здоровю, він отримав професійні захворювання, втратив працездатність в розмірі 70 відсотків. Позивач переносить щоденно фізичний біль та моральні переживання, змушений приймати ліки та постійно звертатися і перебувати під наглядом лікарів. При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками отриманих професійних захворювань, порушено звичайний життєвий ритм позивача, нормальні життєві зв'язки. На теперішній час позивач страждає від професійного захворювання, в наслідок чого відчуває важкість та фізичний біль, через що змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Позивач у зв'язку зі станом свого здоров'я переносить моральні страждання та переживання.

Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає часткової компенсації.

Оцінивши в сукупності всі докази у справі, суд вважає доведеним спричинення ПАТ «КГЗК» шкоди здоровю позивачу, вину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий звязок між винними діями підприємства-відповідача та настанням у позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності в розмірі 70 відсотків, перенесення фізичних болів, проходження постійного лікування, а відповідно перенесення моральні переживання.

При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачці моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотність вимушених змін в життєвих стосунках.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди позивачу, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 70000 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає.

Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до чт.142 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Керуючись рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008р., ст.ст. 10, 11, 27, 60,88, 213- 215 ЦПК України, ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 23. 1167 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», ОСОБА_3 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя на виробництві задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний код 0 в рахунок відшкодування моральної шкоди 70000,00 грн. (сімдесят тисяч гривень ) без утримання податку на доходи фізичних осіб .

В решті позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» в дохід держави судовий збір в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.).

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя: Р. Є. Скотар