Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 335/7371/17Головуючий у 1-й інстанції Геєць Ю.В. Повний текст рішення складений 18.06.2018 року
Пр. № 22-ц/778/3032/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який в подальшому уточнила (а.с. 67-70) та в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як на частку в спільному майні подружжя.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що з 1978 року до 2005 року позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_5. Від шлюбу народилося двоє дітей ОСОБА_6, 1978 р.н., та ОСОБА_7, 1981 р.н..

Під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу нерухомості № 1066 від 15.08.1994 року була придбана за спільні кошти подружжя квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, 01.11.2005 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу вони з чоловіком домовилися, що спільно набута квартира АДРЕСА_1 залишиться їх дітям.

Оскільки, квартира була зареєстрована на чоловіка та на підтвердження домовленості 13.05.2010 року ОСОБА_5 склав заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробив заповідальне розпорядження: належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 заповів дітям ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частках кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

З повідомлення про відкриття спадщини від 22.02.2017 року, складеного приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ребро О.П., позивач та діти дізналися про наявність заповіту, посвідченого Малишевою Л.Є., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 28.04.2014 року за реєстровим № 269, відповідно до якого ОСОБА_5 заповідав все майно відповідачу ОСОБА_4

Посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана позивачем та ОСОБА_5 під час шлюбу до 01.01.2004 року то його статус повинен визначатися відповідно до вимог Кодексу про шлюб та сім'ю, який був чинним на час придбання квартири.

Посилаючись на положення ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю позивач зазначала, що квартира придбана в період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, а тому ураховуючи принцип рівності часток подружжя, розмір її частки становить 1/2.

Також відповідно до уточнених позовних вимог позивач зазначала, що строк позовної давності нею не пропущено, оскільки в даному випадку має місце не спір між подружжям про поділ спільно нажитого майна, а виділ такої частки із спільної сумісної власності подружжя. Тому вважала, що строк позовної давності нею не пропущено.

Ухвалою суду першої інстанції від 03 липня 2017 року (а.с. 20) провадження у цій справі за позовом позивача відкрито.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2018 року (а.с. 182-184) у задоволенні позову позивача ОСОБА_2 у цій справі відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 подали апеляційні скарги (а.с. 187-192, 193-195), в яких просили рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача у цій справі задовольнити у повному обсязі.

З 15.12.2017 року набрав законної сили ЦПК України в новій редакції, його нормами в силу вимог п. 9 Перехідних положень останнього правильно керувався суд першої інстанції при розгляді цієї справи після 15.12.2017 року та ухваленні оскаржуємого рішення у цій справі, саме його нормами має також керуватись апеляційний суд при апеляційному перегляді законності та обґрунтованості останнього.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується (п. 8 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 200), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 203).

Відповідач ОСОБА_4 подала апеляційному суду відзиви на вищезазначені апеляційні скарги позивача та третьої особи у цій справі (а.с. 212-224).

Позивач ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційному суду відповідь на відзив відповідача у цій справі (а.с. 226-230).

У судове засідання 30 серпня 2018 року повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи належним чином (а.с. 205, 209) позивач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Позивач ОСОБА_2 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила.

Третя особа ОСОБА_3 подала апеляційному суду поштою заяву (а.с. 231-232), в якій просила розглядати дану справу за її відсутністю, її апеляційну скаргу та апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки позивача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 у дане судове засідання і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ухвалив заяву третьої особи задовольнити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника позивача ОСОБА_2 за ордером (а.с. 233-235) адвоката ОСОБА_10, відповідача ОСОБА_4 та представника останньої за договором - адвоката (а.с. 236-238) ОСОБА_11

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх з'явившихся учасників цієї справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають задоволенню у цій справі з наступних підстав.

Так, в силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_4 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Тому, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційних скарг позивача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3

В силу вимог ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення … і ухвалити … нове рішення …

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, судовими рішеннями є рішення, постанови.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового… є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст.ст. 12 - 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, та виходив із того, що права ОСОБА_2 порушені, проте, сплив строк позовної давності, який просила застосувати відповідач у цій справі.

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись повністю не можна з наступних підстав.

В силу вимог ст. 263 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, 1. судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; 2. законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.3. судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; 4. при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; 5 обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні; 6. якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Згідно із ст. 264 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 2. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції у цій справі не відповідає.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 12 ч. 5 ЦК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи, частково неправильно встановив фактичні обставини цієї справи та, відповідно, висновки суду першої інстанції у цій справі не відповідають фактичним обставин цієї справи.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.07.1978 року (паспорт позивача з відміткою про реєстрацію шлюбу, копія а.с. 6 зворот).

Під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу нерухомості № 1066 від 15.08.1994 року ОСОБА_5 було придбано квартиру АДРЕСА_1, але зареєстровано право власності на ім'я чоловіка - ОСОБА_5 (копія а.с. 134), що не суперечить вимогам закону.

Станом на цю дату 15.08.1994 року діяв КпШС України, тому саме його нормами правильно керувався суд першої інстанції у цій справі при визначенні правового режиму майна у вигляді вищезазначеної квартири.

Так, відповідно до ч.1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Оскільки, право власності на спірну квартиру ОСОБА_5 отримав під час шлюбу на підставі придбаного за відплатним договором купівлі-продажу права на квартиру, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира належала колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності, а частка ОСОБА_2 у цьому майні становить 1/2 частину (ст. 28 КпШС України).

Суд першої інстанції також правильно вважав необґрунтованими доводи відповідача ОСОБА_4, про те що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_5, оскільки була придбана на кошти, подаровані бабусею останнього, оскільки належних та допустимих доказів з цього приводу відповідач не надала, а покази допитах в судовому засіданні свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 не доводять право особистої приватної власності ОСОБА_5 на спірну квартиру.

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що 01.11.2005 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано (свідоцтво про розірвання шлюбу, копія а.с. 7, 174-175).

08.05.2009 року ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_4 (свідоцтво про шлюб, копія а.с. 34).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (свідоцтво про смерть, копія а.с. 8).

28.04.2014 року ОСОБА_5 склав заповіт (копія а.с. 32), відповідно до якого на випадок своєї смерті зробив заповідальне розпорядження: все його майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося та взагалі все те, що буде належати йому на день смерті та на що за законом він буде мати право, заповів новій дружині - відповідачу у цій справі ОСОБА_4 (свідоцтво про шлюб, копія а.с. 132).

Також у заповіті ОСОБА_5 зазначив, що раніше складений та посвідчений ним заповіт приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Малишевою Л.Є. 13.05.2010 року за реєстровим № 702, (відносно вищезазначеної спірної квартири на дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частках кожному, копія а.с. 9) цим заповітом він скасовує.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_4 у цій справі, позивач ОСОБА_2 зазначала, що з позовом вона звернулась до суду лише у 2017 році, оскільки відкрилась спадкова справа після померлого колишнього чоловіка та на теперішній час вирішується питання щодо прийняття спадщини відповідачем ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5 на майно, в тому числі і на вищезазначену спірну квартиру.

Однак, при вищевикладених встановлених фактичних обставинах цієї справи, визнавши, що право позивача ОСОБА_2, як співвласника вищезазначеної спірної квартири, порушено, не визнається відповідачем (спадкоємцем за заповітом) у цій справі ОСОБА_4, разом із тим, суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, застосувавши, при цьому, за заявою сторони у цій справі - відповідача ОСОБА_4 сплив 3-річного строку позовної давність в якості підстави для відмови у задоволенні позову позивача.

В обґрунтування підстав для застосування позовної давності у цій справі суд першої інстанції посилався на те, що відповідно до ч. 3 ст. 29 КпШС України, яка була чинною до 01.01.2004 року, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено і ч. 2 ст. 72 СК України, який є чинним з 01.01.2004 року. А судом першої інстанції начеб - то встановлено, що з 2005 ОСОБА_2 не володіла, не користувалась і не розпоряджалась належною їй частиною квартири, з позовом до суду остання звернулась про визнання за нею частки у спільній сумісній власності 20.06.2017 року (а.с. 2), тобто більш ніж через 12 років після розірвання шлюбу у 2005 році, за життя ОСОБА_5 позивач не зверталась до останнього з вимогами про визнання за нею права власності на частку квартири, а тому суд першої інстанції враховував презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, та виходячи з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду, передбачений ст. 261 ЦК України, та з урахуванням заяви відповідача про застосування такого строку давності до спірних правовідносин (а.с. 118-119), дійшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову з цих підстав.

З такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись з наступних підстав.

Відносини є триваючими. В силу вимог ст. 68 СК України:

- розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1),

- розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (ч.2).

Розірвання шлюбу не є обов'язковою умовою припинення права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Якщо не здійснено поділ спільної сумісної власності подружжя або якщо не визначено розмір часток у праві цієї власності, що належить кожному з колишнього подружжя, відносини, пов'язані з правом спільної сумісної власності, зберігаються. Однак, оскільки їх учасники вже не є подружжям, для регулювання цих відносин застосовуються норми ЦК (ст.ст. 368 -372).

Встановлено, що за життя спадкодавець ОСОБА_5, як колишній чоловік позивача ОСОБА_2, визнавав за останньою право спільної сумісної власності на вищезазначену квартиру, з позовом до суду про визнання за ним саме права особистої власності на цю квартиру не звертався.

Третя особа ОСОБА_3, як мати померлого, у суді першої інстанції у цій справі на вищезазначеному також наполягала та підтверджувала.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Так, дійсно відповідно до ч. 3 ст. 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено і ч. 2 ст. 72 СК України.

Проте, позивач ОСОБА_2 не ділить у цій справі майно із колишнім чоловіком ОСОБА_5, у позивача ОСОБА_2 існує спір про право на вищезазначену квартиру із ОСОБА_4, як спадкоємцем за заповітом, який виник лише після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом до ОСОБА_4 у цій справі 20.06.2017 року (а.с. 2), тобто в межах 3-річного (загального) строку позовної давності) з того моменту, як дізналась про своє порушене право, отримавши повідомлення про відкриття спадщини від 22.02.2017 року, складене приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ребро О.П. та наявність заповіту, посвідченого Малишевою Л.Є., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 28.04.2014 року за реєстровим № 269, відповідно до якого ОСОБА_5 заповідав все своє майно відповідачу ОСОБА_4

Суд першої інстанції у цій справі не звернув належної уваги на той факт, що спадкодавець ОСОБА_5, навіть, у своєму заповіті на користь нової дружини - ОСОБА_4 не зазначав, що він заповідає останній усю вищезазначену квартиру, а лише все його майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося та взагалі все те, що буде належати йому на день смерті та на що за законом він буде мати право.

При вищевикладених обставинах, на день смерті ОСОБА_5 останньому належала ? частка у праві спільної сумісної власності із позивачем ОСОБА_2 на вищезазначену квартиру АДРЕСА_1, інша ? частка цієї квартири належить позивачеві ОСОБА_2

Проте, цей факт не визнається спадкоємцем за останнім заповітом після смерті ОСОБА_5 - відповідачем у цій справі ОСОБА_4, тому позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом у цій справі.

Про своє порушене право з боку відповідача ОСОБА_4 позивач ОСОБА_2 дізналась лише після відкриття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавця ОСОБА_5 та своєчасно, з дотриманням загального 3-річного строку позовної давності звернулась до суду із вищезазначеним позовом до суду у цій справі 20.06.2017 року до спадкоємця ОСОБА_4

В силу вимог ст. 20 ч. 1 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Первісні помилкові посилання позивача ОСОБА_2 в її первісному позові у цій справі (а.с.2-5) на те, що нею начеб - то було пропущено строк позовної давності для звернення її до суду із вищезазначеним позовом, а тому вона просить поновити їй останній, який був складений іншим представником, а ОСОБА_2 є особою, яка не обізнана у галузі права, не повинні були прийматись судом першої інстанції до уваги у цій справі в силу вищезазначених фактичних обставин цієї справи, встановлених апеляційним судом.

Оскільки, здійснюючи правосуддя, суд захищає права… фізичних осіб…у спосіб, визначений законом (ст. 5 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

При вищевикладених обставинах, доводи позивача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3, як осіб, які подали апеляційні скарги, ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у цій справі слід задовольнити, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2018 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як на частку в спільному майні подружжя.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у разі задоволення позову позивача ОСОБА_2 у цій справі у повному обсязі, з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_2 слід стягнути судові витрати, пов'язані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у розмірі 4859,50 грн. (розрахунок: судовий збір за подачу позову до суду першої інстанції у розмірі 1943,50 (а.с. 1) + судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2916 (а.с. 186).

Третя особа ОСОБА_3, як інвалід ІІ групи (а.с. 196), була звільнена від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги в силу вимог Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 12 -13, 81-82, 89, 141, 367-368, 371 - 372, 374, 376, 381-384, п. п. 8, 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2018 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як на частку в спільному майні подружжя.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати, пов'язані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у розмірі 4859,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 04.09.2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.