Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 442/6017/15-ц

провадження № 61-13844св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), КратаВ. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представники позивача: Заставна Ольга Василівна, Чорний Іван Васильович,

відповідач - ОСОБА_4,

представники відповідача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 жовтня 2015 року в складі судді Нагірної О. Б. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2016 року в складі колегії суддів: Богонюка М. Я., Ванівського О. М., Гриновця Б. М.,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі -

ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність акціонерному товариству «Дельта Банк».

Позовна заява мотивована тим, що 12 серпня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») та відповідачем було укладено кредитний договір № 1303/0808/71-057, відповідно до умов якого ОСОБА_4 було надано кредит у розмірі 59 000,00 дол. США під 12,5% річних за весь час користування кредитом, зі строком виконання з 12 серпня 2008 року по 11 лютого 2034 року.

На забезпечення виконання указаного кредитного договору між сторонами було укладено договір іпотеки від 12 серпня 2008 року б/н, відповідно до умов якого відповідач передала позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Сведбанк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором, укладеним із відповідачем.

Посилаючись на порушення зобов'язань за кредитним договором, ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом та просило в рахунок погашення заборгованості у розмірі 979 329,08 грн за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на указану квартиру.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від31 березня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не доведено факт зміни кредитора ВАТ «Сведбанк» на ПАТ «Дельта Банк» у зобов'язаннях за кредитним договором від 12 серпня 2008 року № 1303/0808/71-057, а також не надано доказів наявності у ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за указаним кредитним договором. Крім того, вважав, що позивачем порушено процедуру дострокового повернення заборгованості, передбачену частиною 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не надано розрахунку заборгованості, також рішення про дострокове повернення кредитних коштів та про обрання способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як це передбачено пунктом 12.3.1 іпотечного договору, банком не приймалося, оцінка предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності на момент пред'явлення відповідної вимоги не визначалась, та клопотання про проведення такої оцінки кредитором не заявлялось, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

У квітні 2016 рокуПАТ «Дельта Банк» подалодо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просило скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні рішень судами порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

28 липня 2016 року ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що рішення судів є законними і обґрунтованими.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Встановлено, що 12 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 1303/0808/71-057, відповідно до умов якого ОСОБА_4 було надано кредит у розмірі 59 000,00 дол. США, під 12,5 % річних за весь час фактичного користування, зі строком виконання з 12 серпня 2008 року по 11 лютого 2034 року.

На забезпечення виконання умов цього договору сторони того ж дня уклали договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Сведбанк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором, укладеним із відповідачем.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Дельта Банк» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором, утворилася заборгованість, яку вона незважаючи на вимоги, не погасила, на підставі чого ПАТ «Дельта Банк» просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за позивачем.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що позивачем не доведено факт зміни кредитора ВАТ «Сведбанк» на ПАТ «Дельта Банк» у зобов'язаннях за кредитним договором від 12 серпня 2008 року № 1303/0808/71-057, а також не надано доказів наявності у ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за указаним кредитним договором. Крім того, вважав, що позивачем порушено процедуру дострокового повернення заборгованості, передбачену частиною 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не надано розрахунку заборгованості, також рішення про дострокове повернення кредитних коштів та про обрання способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як це передбачено пунктом 12.3.1 іпотечного договору, банком не приймалося, оцінка предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності на момент пред'явлення відповідної вимоги не визначалась, та клопотання про проведення такої оцінки кредитором не заявлялось, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Проте, з такими висновками судів погодитись не можна з наступних підстав.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої цієї статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 цього Кодексу. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 760/14438/15-ц.

Отже, вищенаведені норми дають підстави суду зробити висновок проте, щовимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог у визначений ним спосіб, а саме шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, не підлягають задоволенню, оскільки цей спосіб є позасудовим способом врегулювання такого питання.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність банку необхідно відмовити, але з інших правових підстав.

Керуючись статтями 389, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнанні нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та у подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат