Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 522/18210/15-ц

провадження № 61-2203зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Імексбанк»,

треті особи: Фонд соціальної допомоги імені доктора Ф. П. Гааза, публічне акціонерне товариство «Фінансово-інвестиційне товариство «Фонд», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Імексбанк», треті особи: Фонд соціальної допомоги імені доктора Ф. П. Гааза, приватне акціонерне товариство «Фінансово-інвестиційне товариство «Фонд», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання права вкладників за договорами банківського вкладу, за заявою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів: Ткачука О. С., Гримич М. К., Кафідової О. В., Умнової О. В., Фаловської І. М., від 13 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_7 та ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Імексбанк» (далі - ПАТ «Імексбанк»), треті особи: Фонд соціальної допомоги імені доктора Ф. П. Гааза, приватне акціонерне товариство «Фінансово-інвестиційне товариство «Фонд» (далі - ПрАТ «ФІТ «Фонд»), Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання права вкладників за договорами банківського вкладу.

Позовна заява мотивована тим, що 19 грудня 2013 року між ПрАТ «ФІТ «Фонд», який є благодійною організацією, та ПАТ «Імексбанк» був укладений договір банківського вкладу, за умовами якого банк прийняв грошові кошти у розмірі 210 000 грн, з виплатою 20 % річних строком на один рік.

26 грудня 2013 року між тими ж особами була укладена додаткова угода про збільшення банківського вкладу на суму 18 000 грн, а 18 грудня 2014 року - про продовження строку договору до 18 березня 2015 року.

27 січня 2015 року між ПрАТ «ФІТ «Фонд» та позивачами були укладені договори про відступлення права вимоги, за умовами яких останні набули право вимоги до банку за вказаним договором банківського вкладу та додатковою угодою до нього на суму по 114 000 грн кожна.

Також 19 грудня 2013 року між ПрАТ «ФІТ «Фонд» та ПАТ «Імексбанк» був укладений договір банківського вкладу, за умовами якого банк прийняв грошові кошти в розмірі 1 230 000 грн, з виплатою 20 % річних строком на один рік. Того ж дня, між тими ж особами та на тих же умовах був укладений договір банківського вкладу, відповідно до умов якого банк прийняв від ПрАТ «ФІТ «Фонд» ще 130 000 грн, до моменту спливу строку якого на депозиті залишалось 20 000 грн.

11 січня 2016 року між ПрАТ «ФІТ «Фонд» та позивачами були укладені договори про заміну кредитора (відступлення права вимоги), за якими останні набули право вимоги до банку щодо процентів за вищевказаними договорами.

З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 просили визнати за ними права вкладників з 27 січня 2015 року на підставі договорів про заміну кредитора за договором банківського вкладу від 19 грудня 2013 року № 370/13 («Стандарт+») з урахуванням додаткових угод від 26 грудня 2013 року та 18 грудня 2014 року, укладених між ПрАТ «ФІТ «Фонд» та ПАТ «Імексбанк»; з 11 січня 2016 року на підставі договорів про заміну кредитора за договором банківського вкладу від 19 грудня 2013 року № 369/13 («Стандарт+») та договором банківського вкладу від 19 грудня 2013 року № 371/13, укладених між ПрАТ «ФІТ «Фонд» та ПАТ «Імексбанк», а саме: ОСОБА_4 - на суму у розмірі 138 263,11 грн, ОСОБА_5 - 114 384,63 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у складі судді Кравчук Т. С. від 23 лютого 2016 року позов ОСОБА_7 та ОСОБА_5 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вкладниками ПАТ «Імексбанк» на суму основного боргу з 27 січня 2015 року, а на суму відсотків - з 11 січня 2016 року, а саме: ОСОБА_4 - на загальну суму у розмірі 138 263,11 грн, ОСОБА_5 - 114 384,63 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Панасенкова В. О., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., від 03 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Імексбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Імексбанк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року касаційну скаргу ПАТ «Імексбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Імексбанк» задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 03 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У жовтні 2017 року ОСОБА_7 та ОСОБА_5 подали до Верховного Суду України заяву про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року, в якій просили скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі ухвалу апеляційного суду з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року, а саме неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції однієї і тієї ж норми матеріального права - статті 514 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування заяви ОСОБА_7 та ОСОБА_5 надали копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 21 листопада 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано із суду першої інстанції матеріали цивільної справи.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2018 року справу призначено до розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

За положенням пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права полягає, зокрема: у різному тлумаченні судами змісту і сутності правових норм, що призвело до різних висновків про наявність чи відсутність суб'єктивних прав та обов'язків учасників відповідних правовідносин; у різному застосуванні правил конкуренції правових норм при вирішенні колізій між ними з урахуванням юридичної сили цих правових норм, а також їх дії у часі, просторі та за колом осіб, тобто різне незастосування закону, який підлягав застосуванню; у різному визначенні предмета регулювання правових норм, зокрема застосуванні різних правових норм для регулювання одних і тих самих правовідносин або поширенні дії норми на певні правовідносини в одних випадках і незастосуванні цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках, тобто різне застосування закону, який не підлягав застосуванню; у різному застосуванні правил аналогії права чи закону у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових рішень означає, що суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ за подібних правовідносин при однаковому їх матеріально-правовому регулюванні дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що 19 грудня 2013 року між ПрАТ «ФІН «Фонд» та ПАТ «Імексбанк» був укладений договір банківського вкладу № 370/13 «Стандарт+» з виплатою 20 % річних строком на один рік, за умовами якого банк прийняв грошові кошти у розмірі 210 000 грн.

26 грудня 2013 року між ПрАТ «ФІН «Фонд» та ПАТ «Імексбанк» була укладена додаткова угода на збільшення банківського вкладу на 18 000 грн, а 18 грудня 2014 року - про продовження строку договору до 18 березня 2015 року.

27 січня 2015 року між ПрАТ «ФІН «Фонд» та членами Фонду ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були укладені договори про заміну кредитора (відступлення права вимоги) № 1 та № 2 відповідно, згідно з якими позивачі набули право вимоги до банку по 114 000 грн кожна.

19 грудня 2013 року між ПрАТ «ФІН «Фонд» та ПАТ «Імексбанк» був укладений договір банківського вкладу № 369/13 «Стандарт+» з виплатою 20 % річних на один рік, за умовами якого банк прийняв грошові кошти в розмірі 1 230 000 грн.

Того ж дня між тими ж сторонами був укладений договір банківського вкладу № 371/13 «Стандарт+» з виплатою 20 % річних на один рік, за умовами якого банк прийняв грошові кошти в розмірі 130 000 грн. До моменту спливу строку цього договору на депозиті залишилось 20 000 грн.

Відповідно до довідки банку за договором № 369/13 (сума вкладу 1 230 000 грн) нараховані проценти в сумі 24 263,11 грн; за договором № 371/13 (сума вкладу 130 000 грн, залишок станом на 18 грудня 2014 року становить 20 000 грн) нараховані проценти в сумі 384,63 грн.

11 січня 2016 року між ПрАТ «ФІН «Фонд» та позивачами були укладені договори про заміну кредитора (відступлення права вимоги) № 1 та № 2 відповідно, згідно з якими позивачі набули право вимоги до банку щодо процентів за договором № 369/13 (сума вкладу 1 230 000 грн), а саме: ОСОБА_4 на суму 24 263,11 грн, а за договором № 371/13 (сума вкладу 20 000 грн) ОСОБА_5 на суму 384,63 грн. Всього ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мають право вимоги до банку на вклад та проценти за вказаними договорами банківського вкладу на суму 138 263,11 грн та 114 384,63 грн відповідно.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що за договорами відступлення права вимоги (цесії) позивачі набули права кредиторів, а тому набули право вкладників за договорами банківського вкладу, укладеними між ПрАТ «ФІТ «Фонд» та ПАТ «Імексбанк», а саме: ОСОБА_4 на суму 138 263,11 грн, ОСОБА_5 - 114 384,63 грн.

Переглядаючи справу у касаційному порядку та направляючи її на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив із того, що суд апеляційної інстанції не усунув допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, не врахував, що маючи документально підтверджені грошові вимоги до банку (боржника) щодо його грошових зобов'язань позивачі стають кредиторами банку, а кредиторські вимоги позивачів, які ґрунтуються на договорах про відступлення права вимоги, не можуть бути задоволені за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які мають інше призначення (відшкодування коштів за вкладами). Отже суд дійшов помилкового висновку про те, що заміна кредитора у зобов'язанні за договорами банківського вкладу відбулась відповідно до вимог статей 512-517 ЦК України, у зв'язку із чим ухвала апеляційного суду скасована з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, визначених статтею 338 ЦПК України 2004 року.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року у справі № 6-26046св15, на яку посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з інших правових підстав.

Вирішуючи цей спір, суд касаційної інстанції, керуючись статтею 514 ЦК України, виходив із того, що апеляційний суд, відмовивши у задоволенні позовних вимог в частині визнання позивачів вкладниками за договором банківського вкладу з тих підстав, що загальна сума, яку фонд відступив позивачам за вказаним договором банківського вкладу перевищує суму самого вкладу на 20 000 грн, у порушення норм процесуального права не дослідив чи не свідчить це про нарахування банком процентів за фактичний строк користування вкладом, які у свою чергу фонд відступив позивачам, та дійшов передчасного висновку про відмову у позові в цій частині саме з цих підстав.

Також суд касаційної інстанції зазначив, що у рішенні апеляційного суду відсутні висновки про те, яким чином пов'язано вимогу позивачів із способом захисту їх прав на повернення коштів за договорами банківського вкладу, право вимоги до яких перейшло на підставі статті 512 ЦК України, та чи поновить саме по собі визнання позивачів вкладниками за договорами банківського вкладу порушене право позивачів, за захистом якого вони звернулися до суду в обраний ними спосіб. Суд апеляційної інстанції у порушення норм процесуального права не врахував, що стягнення коштів за договором банківського вкладу не є предметом позову, оскільки позов пред'явлений про визнання права вимоги на повернення банківських вкладів, не врахував правові підстави звернення позивачів до суду з даним позовом і дав неправильну правову оцінку формі ухилення відповідача від повернення коштів за договорами банківських вкладів, у порушення вимог статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року не визначився із характером спірних правовідносин та фактично не вирішив спір.

Таким чином, за результатами оцінки змісту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року та судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не встановлено неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки у справах судові рішення скасовані та справи направлено на новий судовий розгляд з різних мотивів і виходячи з різних фактичних обставин.

Саме по собі посилання заявника на неправильне застосування норм матеріального права при відсутності остаточних рішень суду (судів) касаційної інстанції по суті спору, в яких має місце неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, не може бути підставою для задоволення заяви ОСОБА_7 та ОСОБА_5 про перегляд справи Верховним Судом.

Враховуючи, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року розгляд справи не закінчено, та приймаючи до уваги те, що судове рішення суду нижчої інстанції скасовано з підстав, передбачених частиною другою статті 338 ЦПК України 2004 року (порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи), а також те, що при новому розгляді справи, що переглядається, так і справи, на судове рішення якої посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, висновки судів можуть бути змінені і викладені у новій редакції, то підстави вважати, що судом касаційної інстанції невірно застосовано положення статті 514 ЦК України, відсутні.

Таким чином, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_7 та ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року.

Керуючись пунктом 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Імексбанк», треті особи: Фонд соціальної допомоги імені доктора Ф. П. Гааза, приватне акціонерне товариство «Фінансово-інвестиційне товариство «Фонд», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання права вкладників за договорами банківського вкладу відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь С. Ф. Хопта Є. В. Синельников Ю. В. Черняк