Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/1706/18

Номер провадження: 2/511/686/18

12 листопада 2018 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Іванової О. В.,

при секретарі Кирилової І.В.

за участю:

представник позивача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2

представника відповідача Роздільнянської районної ради Одеської області - Панчошенко М.П.

представника третьої особи Голови Роздільнянської районної Ради Сігала Ф.В. - Панчошенко М.П.

представник третьої особи Комунального підприємства спільної власності територіальних громад Роздільнянського району «Роздільнатеплокомуненерго» - Бакланова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Роздільнянської районної ради Одеської області, за участю третіх осіб - Голови Роздільнянської районної Ради Сігала Фелікса Володимировича, Комунального підприємства спільної власності територіальних громад Роздільнянського району «Роздільнатеплокомуненерго» про визнання незаконним та скасування розпорядження; поновлення на посаді; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

01.08.2018 року адвокат ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 до Роздільнянської районної ради Одеської області про визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судових витрат та витрат на професійну правничу допомогу.

Позовна заява мотивована тим, що розпорядженням голови Роздільнянської районної ради № 40/18-РР від 27 червня 2018 року ОСОБА_1 02 липня 2018 року незаконно звільнено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з посади директора Комунального підприємства спільної власності територіальних громад Роздільнянського району «Роздільнатеплокомуненерго» у зв'язку з закінченням терміну дії контракту, оскільки питання призначення і звільнення керівників об'єктів спільної власності територіальних громад, що перебувають в управлінні районної ради, відповідно до положень п. 20 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування» віднесено не до повноважень голови районної ради, а районної ради та вирішується виключно на пленарних засіданнях, вважали звільнення незаконним; крім того, як підставу для поновлення порушених прав, вказували, що звільнення відбулося в період перебування позивача на лікарняному.

Ухвалою суду від 09.08.2018 року під час відкриття провадження по справі судом було залучено в якості третьої особи без самостійних вимог голову Роздільнянської районної ради Сігала Ф.В. (т. 1 а.с. 34-35).

Крім того, ухвалою суду від 17.09.2018 року за клопотанням представника відповідача Роздільнянської районної ради Одеської області судом залучено до участі у розгляді вищезазначеної цивільної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача: Комунальне підприємство спільної власності територіальних громад Роздільнянського району «Роздільнатеплокомуненернго»; при цьому представник позивача категорично заперечував щодо залучення вказаного підприємства до участі у розгляді справи взагалі, оскільки вважав, що вказане підприємство не є стороною, його права не порушуються та до них позовні вимоги не заявляються (т. 3 а.с. 73).

Від відповідача Роздільнянської районної ради надійшов відзив, у відповідності до якого вони проти задоволення позову заперечували та пояснювали, що засновником КП СВТГ Роздільнянського району «Роздільнатеплокомуненерго є Роздільнянська районна рада. 03.07.2015 року районною радою був укладений контракт з директором КПСВТГ Роздільнянського району «Роздільнатеплокомуненерго» ОСОБА_1 з терміном дії на три роки, тобто до 02.07.2018 року. ОСОБА_1, як директор не забезпечив стабільну роботу підприємства та підготовку до опалювального сезону 2018-2019 років, тому 25.06.2018 року йому був направлений лист з проханням не планувати виїзди у відрядження на 02.07.2018 року, оскільки його потрібно ознайомити з розпорядженням про звільнення. 27.06.2018 року голова Роздільнянської районної ради Сігал Ф.В. видав розпорядження про звільнення ОСОБА_1 з посади директора за закінченням строку дії контракту. Вказане рішення про звільнення ОСОБА_1 було прийняте після висновків та рекомендацій відповідної профільної постійної комісії районної ради як і передбачено чинним Статутом підприємства, відповідно до абз 2 Розділу 4 та Контрактом від 03.07.2015 року. Звільнення відбулося в зв'язку із закінченням терміну дії контракту, а не в зв'язку із припиненням діючого контракту, що є виключно компетенцією районної ради. Вважали, що на той час голова райради діяв виключно в межах та спосіб передбачені законодавством України, при цьому жодних заяв від ОСОБА_1 щодо продовження терміну дії контракту від нього не надходило. Аналогічного змісту пояснення надані і третьою особою - головою районної ради. (т. 2 а.с. 1-15; т. 1 а.с.75-81).

Представник позивача адвокат ОСОБА_2 надав відповідь на відзив, де зазначав, що відповідно до вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у голови районної ради відсутні повноваження щодо звільнення керівників об'єктів спільної власності територіальних громад, оскільки вказане віднесено виключно до компетенції сесії. Зазначав, що фактично між сторонами був укладений не строковий а безстроковий трудовий договір, оскільки термін дії контракту від 2012 року сплив, при цьому ОСОБА_1 не звільняли. З посиланням на ст.. 39-1 КЗпП України вказував, що у даному випадку, фактично трудові відносини продовжили тривати і жодна із сторін не вимагала їх припинення. Вважав доводи відповідача необґрунтованими, оскільки прийнятим 31.07.2018 року рішенням районною радою питання щодо звільнення позивача не вирішувалося, тому просив позов задовольнити. (т.3 а.с.53-59).

Представник відповідача та третьої особи - голови районної ради Сігала Ф.В. надала письмові заперечення на відзив у відповідності до яких позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у письмових запереченнях від 27.08.2018р. № 1323/01-25, в яких зазначено, що голова районної ради, приймаючи оскаржуване розпорядження, діяв згідно із нормами чинного законодавства на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, статутом підприємства та контрактом, а тому позов не підлягає задоволенню. (т.3 а.с.102-106)

Представник третьої особи КПСВТГРР «Роздільнатеплокомуненерго» в.о. директор Бакланов В.В. на позовну заяву ОСОБА_1 надав письмові пояснення, які мотивував тим, що позовна заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки останній був належним чином повідомлений про звільнення. Зробити запис в трудовій книжці ОСОБА_1 було неможливо, оскільки він користуючись своїм службовим становищем, незаконно та навмисно забрав свою трудову книжку з підприємства про що свідчить його власноручно написана розписка. Посилання позивача на те, що голова районної ради нібито одноосібно видав розпорядження про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади є також безпідставними та неправдивими, оскільки йому було відомо, що зазначене рішення було прийнято після висновків та рекомендацій відповідної профільної постійної комісії районної ради як і передбачено чинним Статутом КПСВТГРР «Роздільнатеплокомуненерго» та Контрактом від 03.07.2018 року, а в подальшому затверджено сесією. Вважає доводи позивача необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.(т.3 а.с.11-118).

Ухвалою суду від 24.09.2018 року суд здійснив перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження та було призначено підготовче судове засідання (т. 3 а.с. 123).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, та пояснення, надані у судових засіданнях, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи - голови районної ради Сігала Ф.В. позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у письмових запереченнях від 27.08.2018р. № 1323/01-25, в яких зазначено, що голова районної ради, приймаючи оскаржуване розпорядження, діяв згідно із нормами чинного законодавства на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, статутом підприємства та контрактом, а тому позов не підлягає задоволенню.

Представник третьої особи - КП СВТГ Роздільнянського району «Роздільнатеплокомуненерго» Бакланов В.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, повністю підтримавши пояснення представника відповідача та крім іншого пояснивши, що ОСОБА_1 звільнили у відповідності до вимог діючого законодавства, Статуту та контракту; розпорядження про звільнення датоване 27.06.2018 року про звільнення 02.07.2018 року, оскільки був переніс святкових днів та наступним робочим днем було саме 02.07.2018 року.

Допитаний свідок ОСОБА_7 працююча на посаді інженеру та інспектора по кадровим питанням, в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 був прийнятий на посаду директора по контракту, з терміном дії до 02.07.2018 року. ОСОБА_1 про його звільнення із займаної посади попереджали за 2 місяця. 02.07.2018 року він був на лікарняному. Розпорядження про звільнення від 27.06.2018 року ОСОБА_1 отримав, був з ним ознайомлений, але коли, точної дати не пам'ятає, але підпис він не поставив, при цьому розпорядження порвав та викинув; відповідний Акт з цього приводу не складався. Трудова книжка йому при звільненні не була видана, оскільки в травні 2018 року він її особисто забрав, написавши розписку.

Заслухавши пояснення представників сторін, свідка, відтворивши ДВД диск, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що власником Комунального підприємства спільної власності територіальних громад Роздільнянського району «Роздільнатеплокомуненерго»(надалі КП, КП СВТГ або підприємство) є територіальна громада Роздільнянського району в особі районної ради, засновником- районна рада, що підтверджується п.п.1.1. та 1.2. Статуту підприємства (т. 2 а.с. 30-38, 39, 40-47).

15 червня2012 року Роздільнянською районною радою прийнято рішення № 362-VI про призначення ОСОБА_1 на посаду директора вказаного підприємства та доручено голові районної ради укласти відповідний контракт на три роки (т. 1 а.с. 9).

На виконання вказаного рішення 15.06.2012 року районною радою та ОСОБА_1 укладено контракт про призначення ОСОБА_1 на посаду директора КП СВТГ «Роздільнатеплокомуненерго» на строк з 15.06.2012 до 14.06.2015 року (т. 2 а.с. 56-59).

02.07.2015 року Роздільнянською районною радою № 46/15-01/КР було прийнято розпорядженням про укладання контракту з директором КП СВТГ «Роздільнатеплокомуненерго» ОСОБА_1 терміном на 3 роки (т. 1 а.с. 10, т. 2 а.с. 98).

03 липня 2015 року між позивачем та Роздільнянською районною радою в особі заступника голови районної ради було укладено контракт (надалі контракт) про призначення ОСОБА_1 на посаду директора КП СВТГ «Роздільнатеплокомуненерго» на строк з 03.07.2015 до 02.07.2018 року (т. 1 а.с. 11-12, т. 3 а.с.99-102).

Таким чином, позивач погодився на умови цього контракту, в тому числі і на його строковий термін, порядок його працевлаштування та підстави для звільнення та закінчення дії контракту.

У встановленому законом порядку позивачем контракт не оспорювався та не визнавався недійсним.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що контракт діяв строком до 02 липня 2018 року.

На виконання п. 5.6 контракту, у відповідності до якої за два місяця до закінчення його дії контракт може бути за угодою сторін подовжений або укладений на новий чи інший термін, позивач належним чином повідомлявся районною радою про те, що комісією не погоджено питання про продовження дії контракту (т. 3 а.с. 139).

У відповідності до наявного відео носія, дослідженого судом, вбачається, що 26.06.2018 року ОСОБА_1 відмовився отримати повідомлення про його майбутнє вивільнення та необхідністю 02.07.2018 року бути присутнім на робочому місці для здійснення всіх необхідних заходів при звільненні, що також підтверджується листом № 1060/01-25 від 25.06.2018р (т. 3 а.с. 189-190, т. 1 а.с. 129).

У відповідності до Акту від 27.06.2018 року, складеного комісією в кількості 5 осіб працівників районної ради, вбачається, що станом на 27.06.2018 року ОСОБА_1 на робочому місці відсутній, присутня тільки ОСОБА_8, яка відмовилася отримувати будь-яку кореспонденцію від районної ради (т. 3 а.с. 192)

Розпорядженням голови районної ради № 40/18-РР від 27.06.2018 року ОСОБА_1 було звільнено з посади директора КП СВТГ Роздільнянського району «Роздільнатеплокомуненерго» 02 липня 2018 року у зв'язку із закінченням строку дії контракту на підставі пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України (т. 1 а.с. 14, т. 2 а.с. 191).

Натомість, з 02.07.2018 року по 11.07.2018 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному, знаходячись на стаціонарному лікуванні у м. Київ, що підтверджується листком тимчасової непрацездатності (а.с. 13 т. 1).

Трудову книжку ОСОБА_1 після звільнення не отримав, оскільки ще 23.05.2018 року він самостійно її забрав з підприємства та на час звільнення не повернув (т. 2 а.с. 215, 216). Вказаний факт також підтвердила і свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні.

Доказів належного сповіщення позивача про його звільнення або отримання ним копії розпорядження, матеріали справи не містять; надіслані рекомендовані повідомлення на адресу позивача повернулися з позначкою «за закінченням встановлено строку зберігання» , оригінали яких були оглянуті судом під час судового розгляду (т. 2 а.с.239-244).

Інші (надані відповідачем та третіми особами) матеріали справи в частині недотримання позивачем норм діючого законодавства щодо діяльності вказаного підприємства, а саме: порушення фінансової дисципліни, встановлення необґрунтованих тарифів тощо, не є предметом позову, оскільки позивача звільнено з посади не за вказаних обставин, тому вказаним доказам суд оцінку не надає, так як вказане виходить за межі дослідження.

Позивачем ставиться питання про визнання розпорядження про його звільнення незаконним, оскільки, на його думку, воно було прийнято одноособово головою районної ради, що суперечить п. 20 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування», так як управління об'єктами спільної власності територіальних громад, в тому числі призначення та звільнення їх керівників, належить виключно до повноважень пленарних засідань районної ради та той фат, що звільнення відбулося в період знаходженні позивача на лікарняному.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (надалі Постанова Пленуму) при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Згідно до п. 13 Постанови Пленуму , вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за ст.36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

У вказаній нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк. А саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк. Припинення трудового договору через закінчення строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору та порядку його звільнення він виявив під час його укладення, а тому погодився на припинення такого договору в разі закінчення строку, на який його було укладено. Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв'язку з закінченням строку.

При цьому, суд вважає, що контракт, у якому передбачено термін дії, який неодноразово переукладався, не вважається таким, що укладений на невизначений строк, оскільки за два місяці до закінчення строку дії контракту за згодою сторін його може бути продовжено або укладено на новий строк.

Відповідно до частини другої статті 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23 цього Кодексу.

Якщо сторони при переукладенні контракту серед підстав його розірвання вказали закінчення строку, враховуючи, що працівник належним чином інформований про умови укладеного договору, контракт розглядається як встановлене законом виключення з правила частини другої статті 39-1 КЗпП України.

У відповідності до вимог ст.39-1 КЗпП України, Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №170 від 19 березня 1994 р., з послідуючими змінами, трудові відносини з керівником комунального підприємства не можуть бути встановлені на невизначений строк, виходячи з характеру роботи та порядку, визначеного законодавством про прийняття на посаду.

Тому, суд вважає, що трудові відносини з керівником комунального підприємства обов'язково носять строковий характер, а тому їх не можна вважати безстроковими з підстави відсутності формального попередження про звільнення.

Звільнення у зв'язку із завершенням дії контракту, по суті, не є розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв'язку із закінченням строку його дії.

Таким чином, доводи представника позивача, що після укладення контракту, укладеного у 2012 році строком на 3 роки, продовжені фактичні трудові відносини є підставою для визнання договору таким, що укладений на невизначений строк, є безпідставними, оскільки 03 липня 2015 року згідно умов контракту сторони уклали новий контракт терміном на три роки.

Згідно пункту 5.6 контракту та за відсутності укладення між сторонами до дня закінчення строку дії контракту угоди щодо продовження його дії на новий строк, роботодавець, на підставі умов контракту та у зв'язку з припиненням строку його дії мав правомірне право припинити трудові правовідносини з позивачем на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

При цьому, суд вважає, що з правила частини третьої статті 32 КЗпП України у даному випадку не можуть застосовуватись, оскільки при укладенні контракту серед підстав його розірвання сторони вказали закінчення строку та, враховуючи, що працівник належним чином інформований про умови укладеного договору, зокрема щодо терміну його дії, погодився з ними, то у роботодавця не виникає обов'язок повідомляти працівника за строковим договором за два місяця про зміну істотних умов праці, оскільки сторонами вже обумовлено строк дії цього договору.

Закінчення терміну дії контракту і видання у зв'язку із цим наказу або розпорядження про звільнення не є ініціативою про розірвання трудового договору, а лише доводить відсутність ініціативи переукласти або продовжити трудовий контракт, тобто відсутність ініціативи встановити трудові відносини.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі N 664/2284/16-ц.

Що ж до тверджень позивача про порушення процедури звільнення через те, що рішення про звільнення було прийнято розпорядженням голови районної ради, а не районною радою, то вони не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи з огляду на наступне.

Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (надалі Закону) визначено, що управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад, призначення і звільнення їх керівників належить до компетенції районних рад.

Згідно до ч. 7 ст. 55 Закону Голова районної ради наділений повноваженнями видавати розпорядження. Пунктом 18 ч. 6 ст. 55 Закону Голова районної ради вирішує питання доручені йому радою.

Судовим розглядом встановлено, що у відповідності до п.4.3 Статуту підприємства передбачено, що керівник підприємства (директор) призначається на посаду на конкурсній основі з подальшим укладанням контракту та звільняється з посади за контрактом розпорядженням голови районної ради, після попереднього розгляду кандидатур осіб в профільних постійних комісіях районної ради з підготовкою відповідних висновків з цього питання (т. 2 а.с. 44).

Пунктом 5.3 Контракту передбачено, що директор може бути звільнений з посади з ініціативи Роздільнянської районної ради.

Крім того, Верховний Суд України, під час розгляду цивільних справ № 6-156цс12 від 26.12.2012р. та № 6-127цс12 від 23.01.2013р. в своїх постановах зазначив, що на контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Згідно з пунктом 5.2.а контракту він припиняється після закінчення терміну його дії (т. 2 а.с. 101).

Так, 24.04.2018 року відбулося засідання постійної комісії районної ради з питань спільної власності територіальних громад, приватизації комунальної власності, регіонального розвитку, будівництва, транспорту, зв'язку, промислової політики, паливного-енергетичного комплексу, енергозбереження та житлово-комунального господарства, підтримки і розвитку підприємницької діяльності, торговельного і побутового обслуговування населення на якому було розглянуто питання «Про розгляд доручення голови районної ради Сігала Ф.В. від 23.04.2018 року № 609/01-25 щодо погодження контракту з директором КП СВТГ«Роздільнатеплокомуненерго» ОСОБА_1.» та згідно з висновками та рекомендаціями відповідної комісії було прийнято рішення про непогодження продовження контракту з ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 138).

Розпорядженням голови районної ради № 40/18-РР від 27.06.2018 року ОСОБА_1 було звільнено з посади директора КП СВТГ Роздільнянського району «Роздільнатеплокомуненерго» 02 липня 2018 року у зв'язку із закінченням строку дії контракту на підставі пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України (т. 1 а.с. 14, т. 2 а.с. 191).

Рішенням Роздільнянської районної ради № 725-VП від 31.07.2018 року вказане рішення постійної комісії було затверджене та пунктом 5 вказано вважати ОСОБА_1 звільненим із займаної посади у зв'язку з закінченням терміну дії контракту (т. 2 а.с. 233-234).

Тому суд вважає, що оскільки термін дії контракту спливав в міжсесійний період, з метою вчасного припинення терміну дії контракту в зв'язку із закінченням строку його дії в день закінчення строку дії контракту та недопущення щоб строковий трудовий договір перейшов в безстроковий, голова районної ради, в межах своїх повноважень, передбачених як Законом так і рішенням районної ради № 950-VI від 31.05.2015 року, мав право на видачу вказаного розпорядження з подальшим його затвердженням на сесії, що і було здійснено.

Таким чином, систематизуючи вищенаведені норми законодавства, виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору, порядок звільнення тощо.

Щодо посилання заявника на його звільнення з роботи в період його тимчасової непрацездатності, то частина третя стаття 40 КЗпП України встановлює таку заборону лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України (пункт 4 частини першої статті 36 КЗпП України), а позивача звільнено за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Заборона звільнення у період тимчасової непрацездатності, встановлена частиною третьою статті 40 КЗпП України, не розповсюджується на випадок звільнення за 2 частини першої статті 36 КЗпП України (закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23).

Також, у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що правило про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України) стосується випадків, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України, та випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Разом з тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у пункті 4 статті 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в статтях 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Виходячи з тлумачення пунктів 4, 2 статті 36, частини третьої статті 40, статей 40, 41 КЗпП України та ураховуючи, що спір між сторонами у цій справі виник з приводу припинення строкового трудового контракту (пункт 2 статті 36 КЗпП України), а не у зв'язку із звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тому норми частини третьої статті 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Такий висновок суду повністю узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року у справі № 6-156цс12.

Таким чином, суд вважає, що оскільки контракт з позивачем було укладено за наявності волевиявлення позивача та його погодження з такою особливою формою працевлаштування, а також обізнаності про те, що у разі закінчення строку його дії трудові відносини припиняються, вказаним контрактом був узгоджений порядок та умови його припинення, що відповідає Статуту підприємства та умовам контракту; звільнення позивача проведене з дотриманням вимог трудового законодавства за наявності безумовних підстав для припинення строкового трудового договору, оскільки районна рада як власник комунального навчального закладу має право на визначення форми та умов договору з керівником цього закладу, у тому числі шляхом укладення контракту; крім того оскаржуване розпорядження голови районної ради про звільнення позивача було затверджено на пленарному засіданні районної ради; у вказаному розпорядженні зазначено прізвище, ім'я, по батькові працівника, його посада, дата та підстава припинення трудового договору відповідно до формулювання законодавства про працю з конкретним посиланням на статтю, пункт закону, що відповідає вимогам трудового законодавства щодо порядку оформлення припинення трудових правовідносин з працівником, тому можна дійти висновку, що районною радою не було порушено процедуру звільнення позивача.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що звільнення позивача відбулося на підставах, визначених контрактом, статутом підприємства та Кодексом законів про працю України, без порушення установлених чинним законодавством вимог і правові підстави для визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення позивача, поновлення його на роботі відсутні.

Оскільки в задоволенні позову про поновлення на роботі судом відмовляється, а інші позовні вимоги є похідними від попередніх, тому в задоволенні іншої частини позову слід також відмовити.

Судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.9-13, 76-83, 95, 247, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Роздільнянської районної ради Одеської області, за участю третіх осіб - Голови Роздільнянської районної Ради Сігала Фелікса Володимировича, Комунального підприємства спільної власності територіальних громад Роздільнянського району «Роздільнатеплокомуненерго» про визнання незаконним та скасування розпорядження; поновлення на посаді; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлений 21.11.2018 року.

Суддя: О. В. Іванова