_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 1512/2-1226/11
Провадження № 2/520/2902/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

судді Пучкової І.М.

за участю секретаря судового засідання Бродецької Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійсним та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

12.02.2003 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_8, ОСОБА_2, третя особа Фірма «Міар», про визнання угоди недійсною.

03.04.2003 року суддею Київського районного суду м. Одеси Васильків О.В. прийнято справу до свого провадження.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2003 року забезпечено позов, накладено арешт на 2/5 частки домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 61.

Надалі до справи було залучено в якості третьої особи ОСОБА_9

15.04.2003 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_10 до ОСОБА_1 про визнання угоди недійсною, яку судом було прийнято до провадження.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2005 року ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2003 року скасовано та постановлено нову, якою накладено арешт на 2/5 частки домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 61.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2005 року забезпечено позов шляхом заборони Одеському міському управлінню земельних ресурсів проводити будь-які дії, повязанні з приватизацією земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 61.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24.04.2007 року ухвали Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2005 року та 29.11.2005 року скасовано та передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

17.10.2006 року до суду з позовною заявою звернулась ОСОБА_11 правозахисна організація «Надія» в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_8 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.10.2006 року у справі було відкрито провадження.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.04.2007 року забезпечено позов, накладено арешт на 2/5 частки домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 61.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області скасовано ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25.04.2007 року про забезпечення позову та передано питання про забезпечення позову на новий розгляд.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.11.2007 року обєднано в одне провадження цивільні справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_1 про визнання недійсним договору даруванні від 4 квітня 2001 року, про визнання розписки від 4 квітня 2001 року договором позики та визнання його недійсним, визнання неукладеним договору оренди жилого приміщення від 4 березня 2004 року, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на 2/5 часток жилого будинку № 61 по вул. Довга у м. Одесі в рівних частинах за ОСОБА_6 та ОСОБА_1 та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_8, третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсним договір дарування на імя ОСОБА_2 2/5 часток жилого будинку № 61 по вул. Довга у м. Одесі від 4 квітня 2001 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.11.2007 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11.03.2008 року відмовлено представникові відповідача ОСОБА_12 у прийнятті зустрічної позовної заяви про відшкодування моральної шкоди завданої забезпеченням позову.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13.05.2008 року відмовлено у прийнятті апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_12 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 11.03.2008 року.

17.09.2008 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_12 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своєї позовної заяви позивач посилається на те, що забезпеченням позову він зазнав моральних страждань, стан його здоровя погіршився у звязку із забезпеченням позову та він дуже погано переніс незаконне обмеження його прав судом.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Пучкової І.М. від 21.10.2008 року позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, про визнання розписки договором позики та визнання його недійсним, визнання неукладеним договору оренди жилого приміщення, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності 4 рівних частинах за ОСОБА_6 та ОСОБА_1, та за позовної заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_8, третя особа-Мікуліч ОСОБА_13 визнання недійсним договору дарування на імя ОСОБА_2, визнання розписки договором позики та визнання його недійсним, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та вселення, прийнято до провадження.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17.11.2008 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_11 правозахисної організація «Надія» в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.11.2008 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_11 правозахисної організація «Надія» в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.06.2010 року позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_1 про визнання недійсним договору даруванні від 4 квітня 2001 року, про визнання розписки від 4 квітня 2001 року договором позики та визнання його недійсним, визнання неукладеним договору оренди жилого приміщення від 4 березня 2004 року, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на 2/5 часток жилого будинку № 61, по вул. Довга, у м. Одесі, в рівних частинах за ОСОБА_6 та ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.04.2013 року, зустрічну позовну заяву ОСОБА_12 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18.07.2013 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25.04.2013 року було повернуто.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17.02.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_12 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25.04.2013 року задоволено, скасовано ухвало та передано справу для продовження розгляду.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 неодноразово уточнювала позовні вимоги, останні були надані до суду 10.06.2014 року, які були прийняті до розгляду. Згідно з уточненою позовною заявою, позивачка просить визнати договір дарування 2/5 частки житлового будинку № 61, по вул. Довгій, у м. Одесі, від 04.04.2001 року, посилаючись на те, що вона не мала наміру дарувати свою частину будинку незнайомій особі, але її ввели в оману та вмовили оформити договір позики під договір дарування.

За час розгляду справи, відповідач ОСОБА_8 неодноразово уточнював зустрічні позовні вимоги, останні були надані до суду 06.06.2014 року, які були прийняті до розгляду. Згідно з уточненою зустрічною позовною заявою позивач просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_7 46963,56 грн. боргу за договором позики та 3% річних за прострочення суми в розмірі 15331,99 грн., посилаючись на те, що відповідачки взяли в борг кошти у розмірі 6880 дол. США, проте, повернули лише 1000 дол. США, іншу суму до цього часу не повернули.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійсним слід відмовити.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 була власником 2/5 частини житлового будинку з надвірними спорудами за № 61, по вулиці Довгій, у місті Одесі.

Відповідно до договору дарування від 04.04.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_14 за № 1576, ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 2/5 частини житлового будинку з надвірними спорудами за № 61, по вулиці Довгій, у місті Одесі.

Статтями 243, 244, 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення спірного договору, передбачено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно іншій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування нерухомого майна має бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Відповідно до статті 57 ЦК України 1963 року, угода, укладена внаслідок обману, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Аналіз даної норми дає підстави для висновку, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Саме позивач, як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману.

Проте, факт обману позивачем не доведений. Судом не встановлено, що оспорювана угода була укладена внаслідок обману.

Відмовляючи у визнанні угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК України 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, суд враховує, що позивач не заперечувала, що самостійно підписала оспорюваний договір.

Встановлення цієї обставини має важливе значення для визначення того, що позивач під час укладення правочину усвідомлювала його правову природу та юридичні наслідки.

Позивачка просить визнати вище згаданий договір дарування частини житлового будинку з надвірними спорудами недійсним правочином, оскільки, насправді, було вчинено інший правочин.

Згідно зі статтею 58 ЦК України 1963 року, недійсною є угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Отже, в такому випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі.

Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу.

Удаваний правочин, тобто, правочин, який вчинений, щоб приховати інший, має на меті виникнення правових наслідків, але не тих, які афішуються фактом його вчинення. Фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину повинна бути очевидною. Тобто, удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Мета удаваного правочину полягає не тільки в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, а й спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається. Саме в цьому і полягає дійсна воля сторін удаваного правочину. Для кваліфікації удаваного правочину важливо, щоб частина умов удаваного і прихованого правочину збігалася.

Не установивши, що мета оспореного правочину полягала як в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, так і спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання договору дарування недійсним із заявленої підстави за ст. 58 ЦК України 1963 року не підлягають задоволенню.

Позивачкою не надано належних і допустимих доказів того, що правочин (договір дарування) вчинено з метою приховати інший правочин, і що її воля при укладенні договору дарування була спрямована на настання інших правових наслідків, ніж ті, що визначені умовами цього правочину. Не надано доказів і на підтвердження того, що воля сторін договору була спрямована саме на укладення договору позики, в той час, як був укладений договір дарування, і що між сторонами виникли права та обовязки, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, суд дійшов висновку, що у їх задоволені також слід відмовити.

Судом встановлено, що 04.04.2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8, на підставі статті 374 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року (далі - ЦК Української РСР), було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачеві грошові кошти у розмірі 6880 грн., які позивальник зобов'язалась повернути.

Відповідно до статті 374 ЦК Української РСР, чинної на час укладення сторонами договору позики, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Стаття 161 ЦК Української РСР передбачала, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, відповідно до вказівок закону, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

Разом з тим, суду не доведено факт передачі грошей відповідачеві, як і наявність їх у позивача. Позивачем не надано доказів наявності в нього 6880 доларів США на час укладення договору позики.

Окрім того, щодо вимог до відповідачки ОСОБА_15, суд зазначає, що договір позики від 04.04.2001 року був підписаний лише ОСОБА_1, тому, оскільки не надано доказів, що ОСОБА_15 укладала договір позики, позовні вимоги щодо стягнення з нкї боргу не доведені.

Щодо вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що у їх задоволені слід відмовити.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до вимог ч. 1ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом, залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Посилання позивача про завдання йому моральних страждань, завданих забезпеченням позову еіякими доказами не підтверджені. Окрім того, подання до суду клопотання про забезпечення позову є процесуальним правом сторони, і суд не може обмежувати її в цьому праві.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, 57, 58, 161, 243, 244, 227, 374 ЦК УРСР, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання договору дарування від 04.04.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_14, за № 1576, за яким ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 2/5 частини житлового будинку з надвірними спорудами за № 61, по вулиці Довгій, у місті Одесі, недійсним відмовити повністю.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої забезпеченням позову, відмовити повністю.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики від 04.04.2001 року відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Пучкова І. М.