СОЛОМ'ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
________________________________________________________________________________
Провадження № 4-c/760/179/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І . Вступна частина

06 вересня 2018 року в місті Києві

Солом'янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Семененко А.Д.

розглянув матеріали скарги боржника у виконавчому провадженні - Відкритого акціонерного товариства «Авіаційна компанія «Трансаеро» в особі конкурсного керуючого ВАТ «АК «Трансаеро» арбітражного керуючого Бєлокопит О.В. на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лисенка Сергія Олексійовича в межах виконавчого провадження №56136360, Стягувач у виконавчому провадженні - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сітіпорт».

ІІ. Описова частина

18 травня 2018 року до суду надійшла скарга боржника Відкритого акціонерного товариства «Авіаційна компанія «Трансаеро» на бездіяльність приватного виконавця Виконавчого округу міста Києва Лисенка в межах виконавчого провадження №56136360, відкритого на підставі виконавчого листа у справі №760/5924/17 від 03.04.2018 про надання дозволу на примусове виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 21.01.2016 про стягнення з ВАТ «Трансаеро» на користь ТОВ «Сітіпорт» 625802,47 доларів США (16235881,86 гривень).

У своїй скарзі Боржник просить:

- визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лисенка Сергія Олексійовича щодо не закінчення виконавчого провадження №56136360 у зв'язку з визнанням боржника (Відкритого акціонерного товариства «Авіаційна компанія «Трансаеро» (далі - ВАТ «АК «Трансаеро») банкрутом на підставі судового рішення;

- зобов'язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лисенка Сергія Олексійовича винести постанову про закінчення виконавчого провадження №56136360 у зв'язку з визнанням боржника (ВАТ «АК «Трансаеро») банкрутом.

Обґрунтовуючи подану скаргу Боржник зазначає про наявність правових підстав, передбачених пунктом 8 частини 1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», для закінчення виконавчого провадження №56136360 у зв'язку з визнанням ВАТ «АК «Трансаеро» банкрутом на підставі судового рішення Арбітражного суду міста Санкт-Петербурга і Ленінградської області від 20 вересня 2017 року у справі №А56-75891/2015.

Боржник вказав, що неодноразово та у встановленому порядку звертався до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лисенка С.О. із відповідними заявами про закінчення виконавчого провадження №56136360, проте вони незаконно ігноруються останнім та вчиняється неправомірна бездіяльність, не вживаються передбачені законодавством заходи для закінчення виконавчого провадження, порушуються не лише запроваджений мораторій на задоволення вимог поза межами справи про банкрутство, а й права і інтереси інших визнаних Арбітражним судом кредиторів та Боржника у справі про банкрутство.

Від Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лисенка С.О. надійшли письмові заперечення проти скарги, якими він вимоги Боржника не визнав та вказав, що дійсно 27.04.2018 до нього звертався представник Боржника ВАТ «АК «Трансаеро» із заявами про видачу постанови про відкриття виконавчого провадження (вх.№94), про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження (вх.№95), а також про закінчення виконавчого провадження (вх.№93). Однак наведені заяви представника Боржника не були задоволені Приватним виконавцем. Пояснюючи свою відмову, приватний виконавець вказує, що представником Боржника серед інших документів було надано «Договор №50 об оказании правовой помощи», зміст якого Приватному виконавцю не цілком зрозумілий, адже викладений повністю російською мовою, а отже, як стверджує Приватний виконавець, йому не було надано належних документів для підтвердження повноважень представника.

Крім того, Приватний виконавець у своєму відзиві зазначає про відсутність необхідності взяття до уваги рішення Арбітражного суду міста Санкт-Петербургу і Ленінградської області від 20 вересня 2017 року у справі №А56-75891/2015, яким визнано боржника неплатоспроможним (банкрутом), оскільки вважає, що рішення арбітражного суду викладене російською мовою, що перешкоджає Приватному виконавцю в повній мірі ознайомитись із змістом рішення, пересвідчитись в його законності, а також не визнано у встановленому процесуальним законом порядку.

Стягувач у виконавчому провадженні ТОВ «Сітіпорт» також не визнав вимоги Боржника, у своєму відзиві заперечує проти їх задоволення. Доводи Стягувача наведені у його відзиві та поясненнях зводяться до наступного: арбітражний суд Російської Федерації не входить до судової системи України; скаржник є підприємством країни-агресора; відсутня інформація про скаржника як банкрута; право іноземної держави в Україні не застосовується.

У судовому засіданні представник Боржника у виконавчому провадженні підтримав скаргу.

Приватний виконавець та представники ТОВ «Сітіпорт» проти задоволення скарги заперечували.

ІІІ. Мотивувальна частина

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Вимоги статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» встановлюють, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1)верховенства права; 2)обов'язковості виконання рішень; 3)законності; 4)диспозитивності; 5)справедливості, неупередженості та об'єктивності; 6)гласності та відкритості виконавчого провадження; 7)розумності строків виконавчого провадження; 8)співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9)забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Судом встановлено, що 06.04.2018 Приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Лисенком Сергієм Олексійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №56136360 з виконання виконавчого листа Солом'янського районного суду міста Києва №760/5924/17 щодо стягнення з Відкритого акціонерного товариства «Авіаційна компанія «Трансаеро» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітіпорт» заборгованості у розмірі 625 802,47 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 20.07.2017 становить 16 235 881,86 грн, з яких: 15 558 540,30 грн - основний борг, 254 580, 63 грн - пеня, 422 760, 93 грн - арбітражний збір.

Постановою приватного виконавця від 10.04.2018 у виконавчому провадженні №56136360 накладено арешт на майно, що належить ВАТ «АК «Трансаеро»: повітряне судно Boеing B737/524, серійний номер 28922, реєстраційний номер Бермудських островів VP-BYO.

Пізніше, 11.04.2018 та 12.04.2018 Приватним виконавцем у виконавчому провадженні №56136360 винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника та постанову про призначення суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

Матеріалами справи підтверджується, що 27.04.2018 Приватному виконавцю у виконавчому провадженні №56136360 надійшли заяви про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, про видачу постанови про відкриття виконавчого провадження та про закінчення виконавчого провадження від Боржника, в інтересах якого діяв адвокат адвокатського об'єднання «MG group» Холод Іван Павлович.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження повноважень представник Боржника надав Приватному виконавцю засвідчені копії наступних документів: договір про надання правової допомоги №50 від 01.12.2017, ордер про надання правової допомоги, витяг з Єдиного реєстру адвокатів України, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, рішення Арбітражного суду міста Санкт-Петербурга і Ленінградської області від 20 вересня 2017 року у справі №А56-75891/2015, яким визнано боржника неплатоспроможним (банкрутом), а також інші документи, перелік яких наведено у заявах та не заперечено учасниками справи.

Листом №521 від 04.05.2018 Приватний виконавець вказав, що не приймає документи представника Боржника до розгляду, оскільки додатки не відповідають вимогам, встановленим для документів, що посвідчують повноваження представника сторони виконавчого провадження, зокрема, додано копію ордера.

Листом №522 від 04.05.2018 Приватний виконавець також, не прийняв їх розгляду, оскільки на його думку «договор №50 об оказании правовой помощи» не відповідає вимогам, встановленим для документів, що посвідчують повноваження представника сторони виконавчого провадження.

Приватний виконавець листом №520 від 04.05.2018 представнику Боржника відмовив у його задоволенні та вказав, що не надано жодних належних документів, що посвідчують повноваження.

Абзац 2 ч.4 ст.16 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що повноваження адвоката як представника посвідчуються ордером, дорученням органу чи установи, що уповноважені законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором про надання правової допомоги. До ордера обов'язково додається витяг з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих дій як представника сторони виконавчого провадження. Витяг засвідчується підписами сторін договору.

Вимоги статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначають, що документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Аналогічні за змістом вимоги ст. 62 ЦПК України, які встановлюють, що повноваження адвоката, як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Договором про надання правової допомоги №50 від 01.12.2017, укладеним між адвокатським об'єднанням «MG group» та ВАТ «АК «Трансаеро» у особі арбітражного керуючого Бєлокопит О.В., передбачено, що Об'єднання за дорученням Боржника надає юридичну допомогу, здійснює захист, представництво і надання інших видів правової допомоги перед будь-якими третіми особами, будь-якими органами державної влади, судовими, правоохоронними, органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями, у виконавчому провадженні, тощо, з усіма правами сторони виконавчого провадження (п.п.1.2, 2.1, 3.2 Договору).

Дослідивши та вивчивши наведені вище документи представника Боржника, зокрема, заяви про закінчення виконавчого провадження від 27.04.2018, заяви про видачу постанов про відкриття виконавчого провадження від 27.04.2018, заяви про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження від 27.04.2018, доданих до них документів, договору про надання правової допомоги, ордеру адвокатського об'єднання та витягу з Єдиного реєстру адвокатів України, враховуючи листи Приватного виконавця від 04.05.2018 №№520, 521, 522 та беручи до уваги наведені вище положення чинного законодавства суд погоджується з доводами представника Боржника щодо неправомірного перешкоджання Приватним виконавцем у реалізації прав сторони виконавчого провадження, а також безпідставного порушення прав та інтересів Боржника.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: визнання боржника банкрутом. Частина 2 наведеної статті встановлює, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Вимоги ст.1 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлюють, що цей Закон застосовується до всіх міжнародних договорів України, регульованих нормами міжнародного права і укладених відповідно до Конституції України та вимог цього Закону.

Міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб'єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов'язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо) (ст.2 Закону України «Про міжнародні договори України»).

При цьому, відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства, а якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» узагальнено практику розгляду судами, зокрема, клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів.

Пунктом 3 Постанови Верховного Суду України роз'яснено, що суди повинні з'ясовувати наявність міжнародних договорів про взаємне надання правової допомоги між Україною і державою, про визнання й виконання рішення суду чи арбітражу якої надійшло клопотання.

У даний час є чинними, зокрема, такі міжнародні договори з цього питання, які уклала Україна або до яких вона приєдналась:

а) Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, укладена державами-членами Співдружності Незалежних Держав у м. Мінську 22 січня 1993 р. (далі - Мінська Конвенція). Крім України учасницями цієї Конвенції є республіки Азербайджан, Білорусь, Вірменія, Казахстан, Молдова, Таджикистан, Туркменістан, Узбекистан, Грузія, Киргизька Республіка та Російська Федерація. Конвенцію ратифіковано Верховною Радою України із застереженням, що Україна бере на себе зобов'язання визнавати й виконувати рішення, постановлені на територіях держав-учасниць Конвенції за винятком визнання і виконання виконавчих написів та нотаріальних актів щодо грошових зобов'язань;

б) Угода про порядок вирішення спорів, пов'язаних зі здійсненням господарської діяльності, підписана урядами держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у м. Києві 20 березня 1992 р. (далі - Київська Угода). До учасниць даної Угоди належать республіки Білорусь, Вірменія, Таджикистан, Казахстан, Туркменістан, Узбекистан, Киргизька Республіка, Російська Федерація та Україна.

Так, згідно зі ст.1 Мінської Конвенції положення цієї Конвенції застосовуються також до юридичних осіб, створених у відповідності із законодавством Договірних Сторін.

Стаття 13 «Дійсність документів» Мінської Конвенції передбачає, що документи, які на території однієї Договірної Сторони виготовлені або засвідчені установами або уповноваженою особою в межах їх компетенції і у встановленій формі, скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення. Документи, які на території однієї із Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

Вимоги статті 17 «Мова» Мінської Конвенції визначають, що у відносинах один з одним при виконанні цієї Конвенції установи юстиції Договірних Сторін використовують державні мови Договірних Сторін або російську мову.

Відповідно до ст.52 «Визнання рішень, що не підлягають примусовому виконанню» Мінської Конвенції передбачено, що ухвалені установами юстиції кожної Договірної Сторони рішення, які набрали законної сили, які не підлягають за своїм характером виконанню, визнаються на територіях інших Договірних Сторін без спеціального провадження, якщо: а) установи юстиції запитуваної Договірної Сторони не винесли раніше рішення по цій справі, яке набрало законної сили; б) справа, згідно цієї Конвенції, а у випадках, не передбачених нею, згідно з законодавством Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане, не відноситься до виключної компетенції установи юстиції цієї Договірної Сторони.

Згідно з преамбулою та ст.1 Київської Угоди Уряди держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав, - надаючи важливого значення розвитку співробітництва в галузі вирішення пов'язаних із здійсненням господарської діяльності спорів між суб'єктами, що знаходяться в різних державах-учасницях Співдружності Незалежних Держав, - виходячи з необхідності забезпечення всім господарюючим суб'єктам рівних можливостей для захисту своїх прав і законних інтересів, домовилися про таке: Ця Угода регулює питання вирішення справ, що випливають з договірних та інших цивільно-правових відносин між господарюючими суб'єктами, з їх відносин з державними та іншими органами, а також виконання рішень за ними.

Відповідно до ст.5 Київської Угоди при зверненні про надання правової допомоги і виконання рішень документи, що додаються, викладаються мовою держави, яка запитує, або російською мовою.

При цьому, ст.6 Київської Угоди встановлює, що документи, видані або засвідчені закладом або спеціально уповноваженою особою в межах їх компетенції за встановленою формою і скріплені офіційною печаткою на території однієї з держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав, приймаються на території інших держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав без будь-якого спеціального посвідчення. Документи, які на території однієї з держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав розглядаються як офіційні документи, мають на території інших держав - учасниць Співдружності доказову силу офіційних документів.

Положення ст.7 Київської Угоди передбачає, що держави - учасниці Співдружності Незалежних Держав взаємно визнають і виконують рішення компетентних судів, що набули законної чинності.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що відповідно до ст.13 Мінської Конвенції та ст.6 Київської Угоди рішення Арбітражного Суду міста Санкт-Петербургу і Ленінградської області від 20 вересня 2017 року №А56-75891/2015 в справі про визнання ВАТ «АК «Трансаеро» неплатоспроможним (банкрутом) не потребують будь-якого спеціального посвідчення та мають доказову силу офіційних документів.

Судом додатково встановлено, що рішення арбітражного суду від 20 вересня 2017 року №А56-75891/2015 в справі про визнання ВАТ «АК «Трансаеро» неплатоспроможним (банкрутом) міститься та опубліковано на офіційному сайті картотеки арбітражних справ офіційного сайту Вищого арбітражного суду РФ (джерело мережі інтернет http://kad.arbitr.ru/) та на офіційному сайті Арбітражного Суду міста Санкт-Петербургу і Ленінградської області (джерело мережі інтернет spb.arbitr.ru/).

Згідно зі ст.7 Київської Угоди та ст.52 Мінської Конвенції рішення Арбітражного Суду міста Санкт-Петербурга і Ленінградської області від 20 вересня 2017 року №А56-75891/2015 в справі про визнання ВАТ «АК «Трансаеро» неплатоспроможним (банкрутом) не потребують спеціального провадження, оскільки арбітражне рішення набрало законної сили, а законодавством України, як Держави на території якої має бути визнане арбітражне рішення про визнання ВАТ «АК «Трансаеро» банкрутом, не відноситься вирішення цього питання до виключної компетенції судів України.

На підставі ст.17 Мінської Конвенції та ст.5 Київської Угоди судові рішення Арбітражного Суду міста Санкт-Петербургу і Ленінградської області від 20 вересня 2017 року №А56-75891/2015 в справі про визнання ВАТ «АК «Трансаеро» банкрутом можуть викладатись російською мовою без спеціального перекладу, про що безпідставно зазначають Приватний виконавець та Стягувач.

За таких обставин, на підставі наявних матеріалів справи суд робить висновок, що Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Лисенко С.О. незаконно ігнорує неодноразово подані заяви Боржника про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з банкрутством Боржника від 27.04.2018 та повторну заяву про закінчення виконавчого провадження від 17.05.2018.

Доводи Приватного виконавця щодо ненадання представнику Боржника матеріалів справи для ознайомлення та відмови у видачі постанов про відкриття виконавчого провадження у зв'язку з тим, що останній вже направив ці постанови виконавчого провадження на адресу Боржника, також суд вважає безпідставними, а дії незаконними.

Крім того, як встановлено судом, Стягувач звернувся до Арбітражного суду міста Санкт-Петербурга і Ленінградської області із заявою про включення до реєстру вимог кредиторів ВАТ «АК «Трансаеро» на всю суму заборгованості у розмірі 625 802,47 доларів США.

Даний факт підтверджується ухвалою Арбітражного суду міста Санкт-Петербургу і Ленінградської області від 12.09.2016 у справі №А56-75891/2015.

Отже з матеріалів справи слідує, що Стягувача виконавчого провадження №56136360 було визнано конкурсним кредитором Боржника та включено його вимоги до третьої черги в рамках справи про банкрутство.

Таким чином, задоволення майнових вимог Боржника - ТОВ «Сітіпорт» - в умовах відкритої процедури банкрутства має відбуватись саме в її межах з дотриманням спеціальної процедури та черговості серед інших кредиторів.

Відтак вимоги про зобов'язання приватного виконавця винести постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.8 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» є цілком логічними та обгрунтованими.

ІV. Резолютивна частина

Керуючись ст. 39 Закону України про виконавче провадження», ст. 255, 447-451 Цивільного процесуального кодексу України, суд ухвалив:

1.Скаргу задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лисенка Сергія Олексійовича щодо не закінчення виконавчого провадження №56136360 у зв'язку з визнанням боржника (Відкритого акціонерного товариства «Авіаційна компанія «Трансаеро») банкрутом.

Зобов'язати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лисенка Сергія Олексійовича винести постанову про закінчення виконавчого провадження №56136360 у зв'язку з визнанням боржника (Відкритого акціонерного товариства «Авіаційна компанія «Трансаеро») банкрутом.

2.Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду м. Києва протягом 15 днів з дня складання її повного тексту.

Суддя: