Єдиний унікальний номер судової справи 488/312/14-ц
Номер провадження 22-ц/812/175/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

17 грудня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та його представників - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 рішення, яке ухвалено Корабельним районним судом міста Миколаєва 12 лютого 2018 року, під головуванням судді Лазаревої Г.М. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 05 квітня 2013 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_4 в борг кошти в сумі 60 000 грн. на строк до 05 липня 2013 року, одержання яких відповідач підтвердив власноручно підписаною розпискою.

Починаючи з липня 2013 року позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогою про повернення боргу, але усі звернення виявились безрезультатними та на час звернення із позовом до суду позичальник кошти не повернув.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що в строки, які передбачені в розписці, ОСОБА_4 кошти не повернув та від свого обов'язку повернути кошти останній ухиляється, уточнивши позовні вимоги, позивач остаточно просив позов задовольнити, стягнути на його користь з відповідача заборгованість за договором позики, яка станом на 05 лютого 2016 року з урахуванням 3% річних та встановленого індексу інфляції у загальному розмірі становить 100 786 грн. 90 коп.

У квітні 2014 року ОСОБА_4 надав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2, в якій просив визнати недійсним договір позики від 05 квітня 2013 року.

В обґрунтування вимог заяви зазначено, що 04 квітня 2013 року ОСОБА_2, будучи власником підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Аллюр - Транс» (далі - ТОВ «Аллюр - Транс»), в якому ОСОБА_4 працює водієм, погрожуючи звільненням змусив останнього виїхати у відрядження до міста Одеса на несправному вантажному автомобілі марки МАN, реєстраційний номер НОМЕР_1 з причепом, реєстраційний номер НОМЕР_2.

По дорозі до міста Одеса через несправність гальм автомобіля сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої транспортний засіб, яким керував ОСОБА_4, зазнав значних механічних пошкоджень. Наступного дня, 05 квітня 2013 року, ОСОБА_2 у своєму кабінеті змусив ОСОБА_4 написати розписку про позику в сумі 60 000 грн., пояснюючи такі дії формальністю, щоб він не звільнився з роботи поки транспортний засіб не буде відремонтовано.

Посилаючись на викладене, а також на те, що насправді гроші в борг у ОСОБА_2 він не брав, ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним договір позики від 05 квітня 2013 року.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 24 травня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір грошової позики, укладений у формі розписки 05 квітня 2013 року, за яким ОСОБА_2 передав у борг ОСОБА_4 строком на 3 місяці 60 000 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 15 березня 2017 року рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 24 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 12 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики залишено без розгляду.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 05 квітня 2013 року у сумі 100 786 грн. 90 коп., з яких основний борг складав 60 000 грн., збитки від інфляції та 3% річних від простроченої суми за період з 06 липня 2013 року по 05 лютого 2016 року становили 40 786 грн. 90 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі, шляхом стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1 007 грн. 97 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_2 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) в строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки права позивача відповідачем порушені, тому вони підлягають захисту, а з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_2 підлягає стягненню борг за договором позики від 05 квітня 2013 року з врахуванням інфляційних втрат та 3% річних за користування грошовими коштами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Водночас, колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо вирішення процесуальної долі зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується зобов'язань, пов'язаних з позикою, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 08 червня 2016 року у справі №6-1103цс16, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Згідно зі ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Зазначеною статтею визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Указана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18.

За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу.

У той же час відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

З матеріалів справи убачається, що 05 квітня 2013 року ОСОБА_4 видав ОСОБА_2 письмову розписку, відповідно до якої останній отримав від позивача 60 000 грн. в борг на три місяці (том 1 а.с.17).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015р. у справі №6-1967цс15, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У вищевказаній розписці вказані: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник); грошова сума, яка передавалась і отримувалась; порядок повернення обумовлених коштів й особистий підпис позичальника ОСОБА_4

Оригінал цієї розписки знаходиться в матеріалах даної справи, що спростовує доводи відповідача про те, що він не має боргу перед позивачем.

Вимоги позивача про повернення боргу позичальник не виконав до тепер і не надав суду доказів, які б спростовували доводи позивача.

Отже, між сторонами по справі фактично виникли правовідносини позики, оскільки це підтверджується розпискою ОСОБА_4 від 05 квітня 2013 року, а знаходження оригіналу зазначеної розписки у позивача ОСОБА_2 свідчить, згідно ст.1047 ЦК України, про невиконання зобов'язання боржником у повному обсязі.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в частині задоволення позову ОСОБА_2 обґрунтовано виходив з того, що докази надані позивачем є належними, а їх недостовірність ОСОБА_4 не спростована, сума боргу ним не повернута, а тому правомірно задовольнив позов ОСОБА_2

Посилання ж особи, яка подала апеляційну скаргу, на те, що судом не встановлено правову природу правочину між сторонами та не враховано правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, є необґрунтованими, оскільки судом дано належну правову оцінку зібраним доказам, в тому числі змісту розписки та умов надання позики, з яких вбачається зобов'язання позичальника повернути борг позикодавцю.

Доводи апеляційної скарги про безгрошовість позики безпідставні та на правильність вирішення справи не впливають, оскільки наявність між сторонами позикових відносин підтверджується розпискою від 05 квітня 2013 року, що підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов'язання повернути ці кошти.

Твердження відповідача щодо необґрунтованого застосування до спірних правовідносин положень ст.625 ЦК України є помилковим. Так, за змістом ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І Загальні положення про зобов'язання книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за неналежне виконання грошового зобовязання є законним та узгоджується з зазначеними вище нормами матеріального права.

За такого, оскільки суд першої інстанції в частині вирішення позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то в силу ст.375 ЦПК України судове рішення в цій частині підлягає залишенню без змін.

Водночас, ухвалюючи рішення, суд помилково вирішив процесуальну долю зустрічної позовної заяви, шляхом залишення її без розгляду, що є порушенням вимог ст.257 ЦПК України, за якою суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки.

За такого, враховуючи положення ст.379 ЦПК України оскаржуване рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 12 лютого 2018 року в частині залишення без розгляду позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 слід скасувати та повернути справу для продовження розгляду зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.

При скасуванні рішення суду з вищезазначених підстав, колегія суддів вважає недоцільним робити аналіз іншим доводам апеляційної скарги відповідача щодо недійсності договору позики, укладеного у формі розписки, так як вони можуть стати предметом розгляду суду при повторному розгляді питання.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 12 лютого 2018 року в частині залишення без розгляду позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 скасувати та справу в частині зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики направити до того ж суду першої інстанції для продовження судового розгляду.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 12 лютого 2018 року в частині вирішення позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 19 грудня 2018 року