Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 362/6014/16-ц

провадження № 61-16904 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Київське лісове господарство»,

відповідачі: Васильківська районна державна адміністрація Київської області, ОСОБА_1,

представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2017 року у складі судді Корнієнка С. В. та постанову Апеляційного суду Київської області від 07 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Мережко М. В., Данілова О. М.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2016 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Київське лісове господарство» (далі ДП «Київське лісове господарство») звернувся з позовом до Васильківської районної державної адміністрації Київської області,

ОСОБА_1 про визнання недійсними розпоряджень органу державної влади та державного акта про право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації від 01 жовтня 2010 року № 1424 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Крушинської сільської ради Васильківського району, на підставі якого видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку. Розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації від 29 грудня 2012 року № 2275 затверджено проект землеустрою про зміну цільового призначення виділеної ОСОБА_1 земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2, з особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва.

Надана ОСОБА_1 земельна ділянка належить до земель лісового призначення, які перебувають в постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство», яке не відмовлялось від права користування нею, її попереднє вилучення у ДП «Київське лісове господарство» у встановленому законом порядку не проводилось, а тому розпорядження Васильківської районної державної адміністрації від 01 жовтня 2010 року № 1424 та від 29 грудня

2012 року № 2275 прийняті в порушення вимог діючого законодавства України.

Посилаючись на наведене, просив визнати недійсними: розпорядження Васильківської районної державної адміністрації від 01 жовтня 2010 року

№ 1424 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Крушинської сільської ради за межами населеного пункту»; розпорядження № 2275 від 29 грудня 2012 року щодо затвердження проекту землеустрою про зміну цільового призначення земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_1, кадастровий номер НОМЕР_3, площею 2,0 га з особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва; державний акт НОМЕР_4 від 29 грудня 2012 року на право власності на зазначену вище земельну ділянку для індивідуального садівництва на території Крушинської сільської ради Васильківського району, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею; договори оренди землі за №12272, а також витребувати спірну земельну ділянку з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави, в особі Кабінету Міністрів України, повернувши її у постійне користування ДП «Київське лісове господарство».

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прокурор не надав доказів на підтвердження права постійного користування ДП «Київське лісове господарство» спірною земельною ділянкою та набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку з порушенням вимог законодавства. Крім того, відсутність каталогу координат поворотних точок меж лісової ділянки унеможливила проведення призначеної судом судової земельно-технічної експертизи та встановлення накладення спірної земельної ділянки на землі лісового фонду.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 07 лютого 2018 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області залишено без задоволення, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку зібраним у справі доказам, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення суду є законним та обгрунтованим.

У квітні 2018 року перший заступник прокурора Київської області звернувся із касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 07 лютого 2018 року, направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема судами не ураховано положення статей 19, 22, 56, 57, 84 ЗК України, статті 5 та пункту 5 Прикінцевих положень ЛК України. Зокрема, суди не надали належу оцінку тому, що ДП «Київське лісове господарство» не відмовлялось від права користування спірною земельною ділянкою, і її вилучення у встановленому законом порядку не проводилось. Висновки судів щодо неможливості встановити факт накладення спірної земельної ділянки на землі ДП «Київське лісове господарство» з огляду на неможливість проведення судової земельно-технічної експертизи через відсутність каталогу координат точок меж земельної ділянки лісогосподарського призначення є необгрунтованими, оскільки при проведенні експертизи могли бути застосовані картографічний та інші методи дослідження. Факт накладення спірної земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення підтверджується інформацією наданою

ВО «Укрдержліспроект» з доданим викопіюванням з кадастрової карти, а також інформацією та графічними матеріалами генерального плану м. Василькова, яким підтверджується функціональне призначення спірної земельної ділянки - ліси, лісопарки, що є допустимими доказами. Суди не звернули увагу, що на час виникнення спірних правовідносин районні державні адміністрації не були наділені повноваженнями щодо вилучення, зміни цільового призначення та надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, не урахували практику застосування Європейським судом з прав людини статті 1 Протоколу першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема щодо втручання держави у право власності, яке було набуто у незаконний спосіб, та щодо забезпечення права людини на проживання у безпечному навколишньому середовищі, невід'ємним елементом якого є ліси, а тому відчуження земель лісового фонду становить значний суспільний інтерес, а втручання держави у право власності особи, яка придбала землі лісогосподарського призначення з порушенням закону є виправданим.

У червні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив представника

ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на касаційну скаргу, обгрунтований тим, що рішення судів попередніх інстанцій є законними та обгрунтованими, оскільки

ОСОБА_1 набула спірну земельну ділянку правомірно, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження права постійного користування ДП «Київське лісове господарства» спірною земельною ділянкою та її приналежності до земель лісогосподарського призначення. Крім того, прокурором пропущений строк на звернення до суду з зазначеним позовом.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що розпорядженням Васильківської районної адміністрації Київської області від 01 жовтня 2010 року № 1424 передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, загальною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, на території Крушинської сільської ради за межами населеного пункту, на підставі якого ОСОБА_1 було видано державний акт серії НОМЕР_5 від 06 жовтня 2011 року

на право власності на зазначену земельну ділянку, кадастровий

№ НОМЕР_2.

Розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації Київської області від 29 грудня 2012 року № 2275 змінено цільове призначення земельної ділянки ОСОБА_1 площею 2,0 га (кадастровий № НОМЕР_2) з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва.

На підставі зазначеного розпорядження ОСОБА_1 отримала державний акт серії НОМЕР_4 від 29 грудня 2012 року на право власності на земельну ділянку, площею 2,0 га, кадастровий № НОМЕР_2, з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва.

Відповідно до статті 19 ЗК України (зараз та надалі у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Згідно статті 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).

До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84

ЗК України).

Відповідно до статті 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України.

Частиною другою статті 5 ЛК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об'єктом земельних правовідносин, то суб'єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Згідно пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.

Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення»

ЛК України.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловлених у постановах від 24 грудня 2014 року № 6-212цс14, від 25 січня

2015 року у справі № 6-224цс14, від 23 грудня 2015 року № 6-377цс15.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з відсутності доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду та знаходиться у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство», оскільки будь-які документи щодо відведення та закріплення цих земельних ділянок за лісовпорядними організаціями відсутні.

Разом з тим, поза увагою судів попередніх інстанцій залишився лист Київського обласного та по м. Києву Управління лісового та мисливського господарства від 01 лютого 2016 року № 04-36/185, відповідно до якого до розпорядження Васильківської райдержадміністрації № 1424 від 01 листопада 2010 року спірна земельна ділянка була складовою частиною лісового масиву, постійним лісокористувачем якого є ДП «Київське лісове господарство» (Васильківське лісництво, квартал 42 виділ 13), погодження на вилучення та зміну цільового призначення зазначеної земельної ділянки управління не надавало, а також лист ДП «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДІПРОМІСТО» імені Ю. М. Білоконя від 07 листопада 2016 року № 5-2587, відповідно до якого функціональним призначенням земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2, є ліси, лісопарки; копія планшету Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство» 2003 року та проект організації та розвитку лісового господарства виробничої частини ДЛГО «Київліс».

Крім того, з листа ВО «Укрдержліспроект» за № 41 від 02 лютого 2016 року убачається, що спірна земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_2 часткового накладається на землі лісогосподарського призначення за даними лісовпорядкування 2014 та 2003 років (квартал 42 Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство»).

Зазначеним доказам, що підтверджують доводи прокурора та ДП «Київське лісове господарство» про належність спірної земельної ділянка до земель лісогосподарського призначення, суди попередніх інстанцій оцінки не надали.

Посилання судів на неможливість встановити факт накладення спірної земельної ділянки на землі ДП «Київське лісове господарство» з огляду на неможливість проведення призначеної у справі судової земельно-технічної експертизи через відсутність каталогу координат точок меж земельної ділянки лісогосподарського призначення не можуть бути достатньо переконливими, оскільки висновок експертизи є одним із доказів, який не має наперед встановленої сили та оцінюється судом у сукупності з іншими доказами.

Ураховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій не встановили фактичні обставини у справі, зокрема не з'ясували чи належить земельна ділянка, передана у власність ОСОБА_1, до земель лісового призначення, чи перебувала вона у користуванні ДП «Київське лісове господарство», та чи була вилучена в нього у встановленому законом порядку.

Формальний підхід до вирішення справи та ухвалення судового рішення за відсутності встановлених судом фактичних обставин справи суперечить фундаментальним принципам цивільного судочинства та не сприяє здійсненню ефективного правосуддя, спрямованого на прийняття законних та справедливих рішень, а також захист прав та інтересів учасників судового розгляду, у зв'язку з чим оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обгрунтованими та підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно встановити обставини справи, надати належну оцінку кожному доказу окремо, а також у їх сукупності, належним чином перевірити доводи та аргументи сторін, з'ясувати чи буде відповідати втручання держави у право власності ОСОБА_1 вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого

1986 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня

2011 року, напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов'язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов'язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

Встановлення порушення статті 1 Першого протоколу, виправданість втручання у право власності та надання відповідної компенсації напряму корелюються із законністю набуття майна, поведінкою набувача під час його придбання та наявністю суспільного інтересу, з метою задоволення якого таке втручання здійснюється.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року (провадження

№ 14-76цс18).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку. Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує наведене, тривалість розгляду зазначеної справи в суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення у справі нового судового рішення.

Згідно з підпунктом першим частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Таким чином, судові рішення в силу положень статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 07 лютого

2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик