АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2018 року м. Чернівці
справа № 727/12534/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І.М., Половінкіної Н. Ю.

секретар Скакун К.В.,

розглянувши за відсутності учасників справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за користування приміщенням за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 січня 2018 року (головуючий у суді першої інстанції суддя Слободян Г. М.),

встановив:

У грудні 2017 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці (далі КЕВ м. Чернівці) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за користування приміщенням у розмірі 12 505 грн 41 коп. та земельного податку на суму 380 грн 20 коп.
Зазначав, що 17 жовтня 2015 року між КЕВ м. Чернівці та відповідачем ОСОБА_1 було укладено попередній договір №296/2015-п оренди нерухомого військового майна, розташованого в АДРЕСА_1 , військове містечко № НОМЕР_1 , буд. №4 (літ. А), строком на 12 місяців.
Відповідно до п. 2.1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме військове майно - нежитлові вбудовані приміщення площею 30,20 кв.м, в будівлі №4 (літ. А) військового містечка № НОМЕР_1 , що знаходиться на балансі КЕВ м. Чернівці розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке фактично передано відповідачу згідно акту приймання-передачі від 17 жовтня 2015 року.
Згідно з п. 1.1 договору КЕВ м. Чернівці зобов`язався протягом 12 місяців з моменту його підписання укласти основний договір оренди згаданого нерухомого майна.
Позивач зазначав, що рішенням господарського суду Чернівецької області від 11 жовтня 2016 року позов заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до КЕВ м. Чернівці, ОСОБА_1 про визнання недійсним попереднього договору оренди задоволено, а рішенням вказаного суду від 19 грудня 2016 року задоволено позов КЕВ м. Чернівці до ОСОБА_1 про зобов`язання звільнити спірне приміщення.
Посилаючись на указані обставини, неповернення відповідачем нерухомого майна, незважаючи на листи-вимоги про це, КЕВ м. Чернівці на підставі ч. 2 ст. 785, ст. 1212 ЦК України просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 неустойку за користування нежитловим приміщенням на користь КЕВ м. Чернівці в сумі 12 505 грн 41 коп. та земельний податок в сумі 380 грн 20 коп. за користування приміщенням будівлі №4 (літ. А) військового містечка № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач КЕВ м. Чернівці просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог, того, що зміст укладеного між сторонами попереднього договору не дає підстав для стягнення з відповідача неустойки, сплата якої передбачена ч. 2 ст. 785 ЦК України.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У справі встановлено, що між КЕВ м. Чернівці та ОСОБА_1 17 жовтня 2015 року був укладений попередній договір оренди № 296/2015-п нерухомого військового майна площею 30,2 кв. м, розташованого в Чернівецькому гарнізоні за адресою: АДРЕСА_1 , військове містечко № НОМЕР_1 , буд №4 (літ. А).
Відповідно до п. 9.1 цей договір діє з 17 жовтня 2015 року до 16 жовтня 2016 року включно.
Згідно з п. 1.1 попереднього договору КЕВ м. Чернівці зобов`язувався протягом 12 місяців з моменту підписання цього договору укласти в майбутньому основний договір оренди.
Встановлено, що між сторонами у передбачений попереднім договором строк основний договір не укладено, позивач стверджує, що відповідач своєчасно не повернув нерухоме майно.
Позов КЕВ м. Чернівці пред`явлено на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України.
Відповідно до указаної норми якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Указане стосується випадку неповернення речі у разі припинення належним чином укладеного договору найму з встановлення плати згідно з установленим порядком.
Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Згідно зі ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).
Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму.
Предметом договору найму можуть бути майнові права.
Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Згідно зі ст. 3 указаного Закону військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).
З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» відносини оренди рухомого та нерухомого майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також за спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань організації спеціального зв`язку та захисту інформації, підпорядкованими йому регіональними органами та територіальними підрозділами, закладами та установами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які ведуть його облік у спеціальному порядку, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України».
Статтею 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» визначено, що передача військового майна в оренду юридичним і фізичним особам здійснюється виключно на конкурсній основі з урахуванням необхідності підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності. Умови та порядок проведення конкурсів визначаються Фондом державного майна України за погодженням з Міністерством оборони України.
Оцінка вартості майна, що підлягає передачі в оренду, проводиться комісіями, до складу яких входять фахівці (уповноважені особи) Міністерства оборони України або іншого органу військового управління та Фонду державного майна України чи його регіонального відділення (представництва) за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Акт оцінки майна, яке передається в оренду, погоджується з Фондом державного майна України чи його регіональним відділенням (представництвом) і затверджується Міністерством оборони України.
Згідно зі ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов`язань; забезпечення виконання зобов`язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об`єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов`язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.
Укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна.
Відповідно до ст. 11 цього Закону оцінка об`єкта оренди здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
Оцінка об`єкта оренди передує укладенню договору оренди.
У справі встановлено, що між сторонами було укладено лише попередній договір найму, а істотні умови використання майна на період до укладення основного договору не визначені.
Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із чч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Таким чином, стягнення неустойки як способу виконання зобов`язання може мати місце лише за наявності зобов`язання, яке виникло на підставі договору найму.
Оскільки договір найму, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, визначена у попередньому договорі сума плати за користування майном не може бути підставою для нарахування та стягнення з відповідача неустойки.
Крім того, у справі встановлено, що рішенням господарського суду Чернівецької області від 11 жовтня 2016 року у справі за позовом заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до КЕВ м. Чернівці, ОСОБА_1 про визнання недійсним попереднього договору оренди позов задоволено. Визнано недійсним попередній договір, укладений між сторонами.
Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).
Оскільки, укладений між сторонами договір визнано недійсним, то підстави для покладення на відповідача сплати неустойки за неповернення майна відсутні.
Правові наслідки недійсності правочину передбачені ст. 216 ЦК України.
У зв`язку з цим доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права є необґрунтованими.
Заявник в апеляційній скарзі посилається на визначення у попередньому договорі оренди плати за користування майном.
Проте у справі встановлено, що при укладенні попереднього договору сторонами не було виготовлено експертну оцінку майна, тому визначена у пункті 3.3.2. договору сума не є орендною платою у розумінні ст. ст. 10, 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України».
За відсутності домовленості між сторонами про сплату орендної плати, яка б визначалась відповідно до указаних законодавчих положень, норм Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04 жовтня 1995, підстави для нарахування та стягнення з відповідача сум неустойки згідно з ч. 2 ст. 785 ЦК України відсутні.
Заявник як на правову підставу позову посилається також на ст. 1212 ЦК України.
Проте указана норма регулює відносини, які виникають із зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Вона не містить положень про сплату неустойки за користування річчю за час прострочення, а лише передбачає покладення обов`язку повернення майна.
Спір з приводу повернення спірного майна вирішено в судовому порядку.
Заявник посилається на правову позицію у справі № 3-85гс14, проте у згаданому випадку Верховний Суд України не погодився із судовим рішення суду касаційної інстанції про наявність правових підстав для застосування відповідальності за ч. 2 ст. 785 ЦК України.
Також ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі позивач не обґрунтував вимог в частині стягнення з відповідача земельного податку.
Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі повно з`ясованих обставинах справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.
На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 січня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови 31 серпня 2018 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. М. Литвинюк

Н. Ю. Половінкіна