П о с т а н о в а

Іменем України

5 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 308/7479/16-ц

провадження № 61-28017 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представник позивачів - ОСОБА_7,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на ухвалу апеляційного суду Закарпатської області у складі судді Кондора Р. Ю. від 02 квітня 2018 року,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк»), публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ Дельта Банк») про визнання договору про внесення змін та доповнень до іпотечного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 3 березня 2007 року між позивачами та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено договір про внесення змін та доповнень до раніше укладеного між ними та банком іпотечного договору від 16 серпня 2006 року, згідно умов якого належний їм предмет іпотеки забезпечує, крім іншого, повернення ОСОБА_3 банку 42 тис. доларів США. Разом з тим ОСОБА_3 жодних договорів щодо отримання 42 тис. доларів США із ТОВ «Український промисловий банк» не укладав, зазначені кошти не отримував, а тому договір про внесення змін та доповнень до укладеного між ними 16 серпня 2006 року іпотечного договору не відповідає вимогам закону та порушує права позивачів, як іпотекодавців.

Посилаючись на викладене, позивачі просили суд визнати договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору від 16 серпня 2006 року, що укладений між ними та ТОВ «Український промисловий банк» 3 березня 2007 року, недійсним.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 грудня 2017 року у складі судді Данка В. Й. у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - звернувся до апеляційного суду із апеляційною скаргою.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 02 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, від імені та в інтересах яких діяв адвокат ОСОБА_7, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 грудня 2017 року визнано неподаною.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що заявники вимоги ухвали апеляційного суду від 22 лютого 2018 року про залишення їх апеляційної скарги без руху, яку вони отримали 28 лютого 2018 року, не виконали, а саме кожен із них не сплатив по 826 грн 80 коп. судового збору окремими платіжними документами, оскільки позов немайного характеру одночасно подано кількома позивачами до кількох відповідачів.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить оскаржувану ухвалу апеляційного суду скасувати, справу направити для продовження розгляду апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно зобов'язав кожного із заявників сплатити за подання апеляційної скарги по 826 грн 80 коп. судового збору окремими платіжними документами, що суперечить вимогам Закону України «Про судовий збір». При зверненні до апеляційного суду заявниками було сплачено 826 грн 80 коп., що є повним розміром судового збору при поданні апеляційної скарги за одну вимогу. Крім того, апеляційний суд, залишаючи численні клопотання заявників про звільнення, відстрочення або розстрочення від сплати судового збору, або зменшення його розміру без задоволення, не надав правової оцінки наданим доказам про їхній важкий майновий стан. Таким чином, апеляційний суд не врахував особу заявників, характер спору, питання, яке вирішується в суді, та не забезпечив належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору та інтересами заявників на судовий захист.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Апеляційна скарга за формою й змістом повинна відповідати вимогам статті 356 ЦПК України.

Частиною другою статті 357 ЦПК України передбачено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Установлено, що ухвалою від 15 січня 2018 року апеляційний суд у задоволенні клопотання представника позивачів про звільненні їх від сплати судового збору через відсутність підстав відмовив й залишив апеляційну скаргу без руху (а. с. 166-167). При цьому зазначив, що позивачами одночасно є чотири особи, від імені яких й подано апеляційну скаргу. Пред'явлено позов немайнового характеру, а тому згідно зі статтями 4 і 6 Закону України «Про судовий збір» (у редакції на день подання позову) кожен позивач має окремим платіжним документом сплатити судовий збір у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, по 826 грн 80 коп.

З аналогічних підстав 31 січня 2018 року апеляційний суд відмовив позивачам у звільненні або зменшенні розміру судового збору для подання ними апеляційної скарги (а. с. 200-201).

ОСОБА_5 сплатила судовий збір у розмірі 826 грн 80 коп., тому апеляційний суд ухвалою від 22 лютого 2018 року відкрив апеляційне провадження за її апеляційною скаргою, а в задоволенні клопотання інших позивачів, від імені яких діяв адвокат ОСОБА_7, про відстрочення або розстрочення сплати судового збору відмовив через відсутність підстав, продовжив строк для усунення недоліків їхньої апеляційної скарги (а. с. 222-224). При цьому знову же зазначив, що кожен з позивачів має окремо сплатити по 826 грн 80 коп. за подання ними апеляційної скарги.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 2 квітня 2018 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 призначено до розгляду (а. с. 241).

Іншою ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 2 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, від імені та в інтересах яких діяв адвокат ОСОБА_7, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 грудня 2017 року визнано неподаною (а. с. 242).

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Апеляційний суд на наведене уваги не звернув та передчасно визнав апеляційну скаргу неподаною. При цьому суд невірно застосував норми Закону України «Про судовий збір» й не врахував таке.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі &qu>р;Креуз проти Польщі&qu01; (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У зв'язку із цим суд повинен вирішувати питання, пов'язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Отже, від правильного вирішення питання про розмір судового збору залежить, у тому числі, можливість особи його сплатити, забезпечивши їй доступ до правосуддя.

Подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об'єктом справляння судового збору.

У разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених згідно з підпунктом 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання позову немайнового характеру.

У частині сьомій статті 6 статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом.

У разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених статтею 4 цього Закону за подання позову немайнового характеру.

Судовий збір справляється з урахуванням загальної суми позову також у разі: подання позову одним позивачем до кількох відповідачів; об'єднання суддею в одне провадження кількох однорідних позовних вимог.

Отже, системний аналіз наведеного законодавства дає підстави зробити висновок, що законом не заборонено сплату повного розміру судового збору одним із позивачів. Головним у цьому випадку є те, аби судовий збір було сплачено й зараховано до бюджету.

Зі змісту позовної заяви, яку розглянуто судом першої інстанції з ухваленням судового рішення, заявлено одну позовну вимогу немайнового характеру про визнання договору про внесення змін та доповнень до іпотечного договору недійсним.

При поданні апеляційної скарги апеляційний суд вірно обчислив розмір судового збору - 826 грн 80 коп., проте помилково вважав, що такий судовий збір має сплатити (за одну вимогу) кожен із позивачів, що призвело б до того, що штучно визначено чотири позовні вимоги. Також установлено, що один з позивачів (ОСОБА_5) судовий збір сплатила повністю.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 2 квітня 2018 року скасувати, справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк