Справа № 522/8384/17
Номер провадження 2/522/2370/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.

при секретарі - Соболевій О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одеси цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, посвідченого 10 березня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О. та договору іпотеки, посвідченого 13 березня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яремчук М.В., -

ВСТАНОВИВ:

10 травня 2017 року ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Одеського обласного управління АТ "Ощадбанк" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О. 10 березня 2017 року та визнання недійсним договору іпотеки вказаної квартири, посвідченого 13 березня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яремчук М.В.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказував, що 27 серпня 2008 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до якого позивач надав ОСОБА_1 кредит в сумі 1 800 000,00 гривень з терміном повернення до 26 серпня 2018 року. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за яким ОСОБА_1 передала позивачу в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.12.2010 року в справі № 2-211405/10 стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_1 померла. У вересні 2016 року позивачу стало відомо про державну реєстрацію припинення іпотеки за іпотечним договором та про реєстрацію права власності за іншою особою. Окрім того, позивач дізнався, що квартира передана в іпотеку ОСОБА_3 Позивач своєї згоди на припинення іпотеки, відчуження предмету іпотеки та укладення іншого іпотечного договору не надавав, а тому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений 10 березня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О., реєстровий номер 2017, за яким ОСОБА_2 набув у власність вказану квартиру, а також просив визнати недійсним договір іпотеки, посвідчений 13 березня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яремчук М.В., реєстровий номер 384, за яким ОСОБА_2 передав казану квартиру в іпотеку ОСОБА_3

Крім того, позивач просив стягнути з відповідачів судові витрати, пов'язані з розглядом справи.

У судове засідання 20.07.2018 року представник позивача не з'явився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутність.

У судовому засіданні представник відповідачів проти задоволення позову заперечував та просив слухати справу без фіксації судового процесу. Крім того, представником відповідачів було подано до суду письмові заперечення, згідно яких позов не визнає, просить у його задоволенні відмовити у повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, заперечення представника відповідачів, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 27 серпня 2008 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 За умовами вказаного іпотечного договору ОСОБА_1 передала в іпотеку позивачу квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_1 померла. Після її смерті з заявою про прийняття спадщини звернувся її син ОСОБА_7

10 березня 2017 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 у Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄЛЕКТРА». Згідно матеріалів нотаріальної справи, наданих до суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О., на момент укладення спірного договору купівлі-продажу квартири, її власником було ТОВ «ЄЛЕКТА», про що 25 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено відповідний запис.

13 березня 2017 року ОСОБА_2 передав квартиру АДРЕСА_1 в іпотеку ОСОБА_3, в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, укладеним відповідачами 13 березня 2017 року, про що свідчать матеріали нотаріальної справи, надані до суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яремчук М.В.

Судом також встановлено, що ані позивач, ані ОСОБА_1, ані її спадкоємець ОСОБА_7 не були і не є сторонами спірних правочинів.

Звертаючись з позовом до суду, позивач вказував на недійсність правочину з огляду на положення ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку».

Частиною 3 статті 9 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотекодавець має право відчужувати предмет іпотеки виключно на підставі згоди іпотекодержателя.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України "Про іпотеку", в редакції яка діяла на момент укладення договору іпотеки між позивачем та ОСОБА_1, у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку", правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Разом з тим, як встановлено судом, позивач не є стороною спірних правочинів, а жоден з відповідачів не є стороною правочинів, в тому числі договору іпотеки, укладених ОСОБА_1 з позивачем. ТОВ «ЄЛЕКТА», яке продало квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2, також не є стороною іпотечного договору, за яким позивач є іпотекодержателем.

Позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що обтяження спірної квартини у відповідному реєстрі іпотек на користь позивача мало місце.

Права позивача не порушені оскаржуваними правочинами та не можуть бути відновлені у спосіб визнання цих правочинів недійсними. Відповідачі не укладали з позивачем договорів щодо передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_1.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи. У разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Позивач не позбавлений права звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Окрім того, позивач не позбавлений права звернутись з позовом до спадкоємця ОСОБА_1 з позовом про стягнення заборгованості спадкодавця в межах вартості успадкованого майна.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9 вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Виходячи з роз'яснень п.10 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, але і за позовом іншої заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану.

Тобто, позов особи, яка не була учасником правочину, про застосування наслідків такого правочину з підстав його нікчемності, або про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише у тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи не учасника правочину, і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану.

На підставі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст.657 ЦК України договір купівлі - продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Як випливає з матеріалів нотаріальних справ, наданих до суду, та не заперечується позивачем, що відображено в його позовній заяві, на момент укладення спірних правочинів в реєстрах були відсутні будь-які записи про обтяження квартири АДРЕСА_1 на користь позивача.

Відповідно ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Частина 1 ст. 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідачі не порушували прав позивача та не є відповідальними за відчуження спірної квартири спадкоємцем ОСОБА_1 без згоди позивача.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Судом встановлено, що право позивача не може бути захищено та відновлено в спосіб визнання недійсними спірних правочинів. З огляду на те, що ані позивач, ані спадкоємець ОСОБА_1 не є сторонами спірних правочинів, повернення сторін спірних правочинів до первісного стану жодним чином не відновить та не змінить прав позивача.

Посилання Позивача на постанову Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16 суд оцінює критично, оскільки обставини вказаної справи відмінні від обставин справи, що розглядається судом. Зокрема у зазначеній справі суд встановив нікчемність правочину відчуження предмету іпотеки без згоди іпотекодержателя саме іпотекодавцем, а не особою, що є добросовісним набувачем. Окрім того, у справі, на яку посилається позивач, судами було встановлено наявність обтяження майна іпотекою на момент вчинення спірного договору відчуження. В справі ж яка розглядається судом, на момент укладення спірних правочинів, майно не було обтяжене іпотекою на користь позивача, що не заперечується останнім та відображено в його позовній заяві.

Вирішуючи питання, пов'язані з розмежуванням добросовісного і недобросовісного набувача, слід враховувати положення ст. 330 ЦК України, відповідно до якої на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, набуває право власності добросовісний набувач, якщо, відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребувано у нього. Зокрема, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не має права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння.

За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в т. ч. про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для витребування у нього майна.

Судом встановлено, що станом на момент укладення спірного договору купівлі-продажу, продавець, ТОВ «ЄЛЕКТРА», підтвердив належність йому квартири, відсутність заборони продажу та прав на неї третіх осіб. Крім того, нотаріусом, який посвідчував правочин, було належним чином перевірено належність ТОВ «ЄЛЕКТРА» квартири, що підтвердило наявність у нього права власності на нерухоме майно. Вказане підтверджується матеріалами нотаріальної справи, наданими суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О.

На момент укладення спірного іпотечного договору, квартира належала ОСОБА_2, під обтяженням чи забороною не перебувала, що підтверджено матеріалами нотаріальної справи, наданими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якимчук М.В.

Доказів того, що відповідачам було відомо на час укладення спірного договору купівлі-продажу, або спірного іпотечного договору про наявність судових спорів щодо квартири, про обтяження квартири іпотекою на користь позивача, або перебування її під забороною відчуження позивачем суду не надано.

У відповідності до ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічні положення закріплено у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Згідно ч. 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Позивачем не доведено тієї обставини, що відповідачі діяли недобросовісно при укладенні спірних правочинів. Позивачем не доведено на підставі належних та допустимих доказів порушення свого права саме спірними правочинами та можливості відновлення своїх прав внаслідок визнання їх недійсними.

Звернувшись до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, який укладено між ТОВ «ЄЛЕКТРА» та ОСОБА_2, а також іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позивач не врахував, що обраний ним спосіб захисту його права не забезпечить ефективного захисту цього права в разі задоволення позову, оскільки визнання правочинів недійсними призведе до наслідків у вигляді повернення майна не позивачу, а відчужувачу ТОВ «ЄЛЕКТРА», яке не укладало договору іпотеки з позивачем.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, посвідченого 10 березня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О. та договору іпотеки, посвідченого 13 березня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яремчук М.В.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

20.07.18