ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 червня 2018 року

м. Київ

справа № 758/15264/15-ц

провадження № 61-2061св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., СтупакО. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» ПаламарчукаВіталія Віталійовича,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» Паламарчука ВіталіяВіталійовича на рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Оніщука М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит» (далі - ПАТ «Банк Національний кредит») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний кредит» Паламарчука В. В. звернулося з позовом до ОСОБА_6 про зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між банком та ОСОБА_6 25 липня 2014 року укладено договір банківського вкладу № 110486-ДР-45 «Стандартний» в іноземній валюті - доларах США строком на 12 місяців і один день. Умовами договору передбачалося, зокрема, що у разі його розірвання з ініціативи вкладника проценти за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку нараховуються і сплачуються за зниженою ставкою у розмірі 1% річних. 4 червня 2015 року ОСОБА_6 звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання договору. У цей же день сторонами підписано договір про внесення змін до договору банківського вкладу № 110486-ДР-45 «Стандартний», в якому погоджено, що у разі розірвання договору з ініціативи вкладника проценти нараховуються і сплачуються за ставкою в розмірі 10% річних.

5 червня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб запроваджено у ПАТ «Банк Національний кредит» тимчасову адміністрацію і призначено уповноважену особу на здійснення тимчасової адміністрації банку. При проведенні уповноваженою особою Фонду в порядку статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» перевірки вчинених банком правочинів встановлені обставини, які свідчать про нікчемність додаткового договору від 4 червня 2015 року.

У зв'язку з цим ОСОБА_6 направлено вимогу про повернення коштів в сумі 34 063,56 доларів США, що отримані ним як проценти за підвищеною ставкою у розмірі 10% річних, проте цю вимогу відповідач не виконав.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 2 лютого 2016 року позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_6 повернути ПАТ «Банк Національний кредит» грошові кошти у розмірі 34 063,56 доларів США. Стягнено з ОСОБА_6 у дохід держави судовий збір у розмірі 11 823 грн 27 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що, укладаючи договір про внесення змін до договору банківського вкладу із зобов'язанням виплатити вкладнику проценти за ставкою 10% річних, банк відмовився від власних майнових вимог, тому такий правочин є нікчемним в силу статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і відповідач зобов'язаний повернути кошти, отримані ним як підвищені проценти за договором.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року скасовано і ухвалено нове про відмову у позові.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції вважав, що позивач не надав доказів призначення і проведення уповноваженою особою Фонду перевірки вчинених ПАТ «Банк Національний кредит» правочинів на предмет їх нікчемності, зокрема доказів перевірки укладеного з відповідачем договору про внесення змін до договору банківського вкладу. Враховуючи правову природу договору вкладу, апеляційний суд дійшов висновку про те, що банк не має власних майнових вимог за таким договором, тому внесення до нього змін, які передбачають виплату процентів за підвищеною ставкою, не може розцінюватися як відмова від власних майнових вимог.

У листопаді 2016 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «БанкНаціональний кредит» Паламарчук В. В. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року і залишити в силі заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду ухвалене з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, а покладені в його основу висновки не відповідають дійсним обставинам справи.

Помилковим вважає твердження суду про необхідність видачі уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб наказу чи розпорядження про проведення перевірки правочинів на предмет виявлення ознак нікчемності, так як на момент запровадження в ПАТ «БанкНаціональний кредит» тимчасової адміністрації в 2015 році не існувало затвердженого порядку виявлення таких правочинів і дії уповноваженої особи регулювалися виключно статтею 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У передбаченому цією статтею порядку уповноваженою особою Фонду при проведенні перевірки вчинених банком правочинів виявлено ознаки нікчемності укладеного з позивачем договору про внесення змін до договору вкладу і правомірно направлено ОСОБА_6 вимогу повернути кошти.

Суд безпідставно вважав, що, виплачуючи відповідачу проценти за ставкою 10% річних, ПАТ «Банк Національний кредит» не відмовилося від власних майнових вимог, оскільки внесення відповідних змін до договору банківського вкладу призвело до необґрунтованого збільшення суми виплати на користь вкладника.

Вказуючи на те, що договір про внесення змін до договору банківського вкладу підписано уповноваженими на вчинення правочинів посадовими особами ПАТ «Банк Національний кредит» до запровадження тимчасової адміністрації, апеляційний суд не врахував, що спірні правовідносини регулюються статтею 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка передбачає проведення перевірки на предмет можливої нікчемності всіх правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У січні 2017 року відповідач ОСОБА_6, через свого представника ОСОБА_7, подав заперечення на касаційну скаргу, в яких послався на безпідставність її доводів. Вважає правильним посилання апеляційного суду на те, що на підтвердження дійсного проведення перевірки правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, необхідно надати суду наказ або розпорядження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про призначення перевірки. За відсутності такого наказу чи розпорядження немає підстав вважати, що перевірка правочинів відбувалася, що свідчить про недоведеність позовних вимог. Зазначив, що передбачена умовами договору знижена процентна ставка, яка застосовується у разі дострокового розірвання договору, за своєю природою виступає як санкція, спрямована на стримування вкладника від дострокового повернення депозиту, і не відноситься до активних зобов'язань банку, на підставі яких у нього виникають власні вимоги. За зобов'язаннями по договору вкладу банк виступає лише як боржник, тому будь-які зміни до цього договору не можуть розцінюватися як відмова від власних майнових вимог банку.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного суду від 18 травня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 25 липня 2014 року між ПАТ «Банк Національний кредит» та ОСОБА_6 укладено договір банківського вкладу № 110486-ДР-45 «Стандартний» строком на 12 місяців+1 день в іноземній валюті - доларах США (без капіталізації процентів).

На виконання договору банк відкрив вкладнику депозитний рахунок, а вкладник вніс на цей рахунок грошові кошти у розмірі 451 000 доларів США, на строк з 25 липня 2014 року по 27 липня 2015 року, зі сплатою процентів за користування депозитом у розмірі 10% річних.

Пунктом 3.7 договору банківського вкладу передбачалося, що у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 1% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

4 червня 2015 року ОСОБА_6 звернувся до ПАТ «Банк Національний кредит» із заявою про дострокове розірвання договору банківського вкладу № 110486-ДР-45.

Цього ж дня між ОСОБА_6 та ПАТ «Банк Національний кредит» підписано договір про внесення змін № 1 від 4 червня 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» - долар США без капіталізації № 110486-ДР-45 від 25 липня 2014 року.

Згідно з договором про внесення змін № 1 пункт 3.7 договору банківського вкладу № 110486-ДР-45 викладено в новій редакції, якою встановлено, що у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 10% річних.

У зв'язку з підписанням договору про внесення змін № 1 від 4 червня 2015 року ПАТ «Банк Національний кредит» прийняв на себе зобов'язання сплатити ОСОБА_6 нараховані за депозитним договором проценти без перерахунку за зниженою процентною ставкою.

Суму вкладу разом з процентами, нарахованими за ставкою в розмірі 10% річних, ПАТ «Банк Національний кредит» перерахував на інший рахунок ОСОБА_6 в цьому ж банку згідно його заяви.

Постановою Правління Національного банку України № 358 від 5 червня 2015 року ПАТ «Банк Національний кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 114 від 5 червня 2015 року з 8 червня 2015 року запроваджено в ПАТ «Банк Національний кредит» тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації.

Постановою Правління Національного Банку України № 563 від 28 серпня 2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Національний кредит».

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 159 від 28 серпня 2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Національний кредит» та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку ПаламарчукаВ. В.

Проведеною уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний кредит» перевіркою договору про внесення змін № 1 від 4 червня 2015 року до договору банківського вкладу № 110486-ДР-45 від 25 липня 2014 року виявлено, що вказаний правочин є нікчемним з підстав, визначених пунктом 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», так як у зв'язку із незастосуванням перерахунку процентів за зниженою відсотковою ставкою банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату вкладнику ОСОБА_6 грошових коштів у розмірі 34 063,56 доларів США.

27 листопада 2015 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний кредит» направлено ОСОБА_6 повідомлення щодо встановлення факту нікчемності правочину, в якому зазначено вимогу про повернення отриманих від банку коштів в розмірі 34 063,56 доларів США.

Судами також встановлено, що на час пред'явлення до суду позову вимога уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний кредит» відповідачем не виконана, грошові кошти в розмірі 34 063,56 доларів США не повернуті.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що укладення договору про внесення змін до договору банківського вкладу призвело до виплати ОСОБА_6 процентів у більшому розмірі у зв'язку з незастосуванням зниженої процентної ставки, що свідчить про відмову банку від власних майнових вимог, тому правочин є нікчемним і отримані за ним кошти у вигляді підвищених процентів підлягають поверненню.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи у позові, вказав на недоведеність посилань уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про проведення перевірки правочинів банку на предмет їх можливої нікчемності. Вважав, що за договором вкладу банк є зобов'язаною стороною, тому жодних власних майнових вимог з цього договору у нього не виникає.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з пунктами 6, 16 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Ліквідацією банку є процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

У спорах, що пов'язані з діяльністю банку, у якому запроваджена тимчасова адміністрація та/або розпочата процедура ліквідації, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції Закону на час існування спірних правовідносин, протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з тієї підстави, що банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог. Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що внесення змін до договору банківського вкладу, згідно з якими банк відмовляється від застосування зниженої процентної ставки при достроковій виплаті вкладу на вимогу вкладника, є відмовою банку від власних майнових вимог.

Правочин щодо незастосування банком перерахунку нарахованих процентів за зниженою процентною ставкою спричиняє необґрунтовану виплату грошових коштів, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить ознаки нікчемного правочину та є підставою для застосування наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України.

Відповідний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові № 6-881цс17 від 5 липня 2017 року.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд, встановивши, що зі збільшенням процентної ставки збільшилася сума, яку банк сплатив вкладнику, не врахував положення статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та дійшов помилкового висновку про відсутність у ПАТ «Банк Національний кредит» власних майнових вимог у правовідносинах, що виникли з договору банківського вкладу № 110486-ДР-45 від 25 липня 2014 року і договору № 1 від 4 червня 2015 року про внесення змін до нього.

Посилаючись в обґрунтування висновків про відмову у позові на недоведеність факту проведення уповноваженою особою Фонду перевірки правочинів на предмет їх нікчемності, апеляційний суд не звернув увагу, що визначальним для застосування статті З8 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»в поєднанні зі статтями 203, 215, 216 ЦК України є не документальне підтвердження проведення перевірки правочину, а виявлення того, що цей правочин підпадає під одну з підстав вважати його нікчемним, які визначені частиною третьою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Помилковим є твердження суду апеляційної інстанції про необхідність видачі уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб наказу чи розпорядження щодо створення комісії з перевірки правочинів на предмет виявлення серед них нікчемних, так як на час існування спірних правовідносин порядок проведення відповідної перевірки не було затверджено і вона здійснювалася згідно з положеннями статті З8 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка не вимагала створення комісії і документального оформлення результатів перевірки.

Зазначаючи, що договір про внесення змін № 1 від 4 червня 2015 року укладено повноважними посадовими особами платоспроможного банку до запровадження в ньому тимчасової адміністрації, тому положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»не поширюються на такий договір, апеляційний суд не звернув уваги на частину другу статті 38 цього Закону, яка передбачає обов'язкову перевірку на предмет нікчемності всіх правочинів (в тому числі договорів) банку, вчинених (укладених) протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації.

Отже, судом апеляційної інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»у поєднанні зі статтями 203, 215, 216 ЦК України, що призвело до ухвалення помилкового рішення про відмову в задоволенні позову.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_6 отримав від банку 34 063,56 доларів США за нікчемним правочином і вказану суму коштів на вимогу банку не повернув, дійшов правильного висновку про зобов'язання відповідача повернути ПАТ «Банк Національний кредит» грошові кошти.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин касаційний суд скасовує рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року із залишенням в силі заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року.

Відповідно до положень статей 141, 416 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням касаційної скарги касаційний суд стягує з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Банк Національний кредит» понесені заявником судові витрати зі сплати судового збору у суді касаційної інстанції в розмірі 14 188 гривень.

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» Паламарчука ВіталіяВіталійовича задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року скасувати, залишити в силі заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 14 188 гривень.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик