У х в а л а

20 липня 2018 року

м. Київ

справа № 761/4115/16-ц

провадження № 61-37299ск 18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулька Б. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду м. Києва від 29 травня 2018 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Простір» до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Простір» (далі - ТОВ «Управляюча компанія «Простір») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 93 874 грн 29 коп., за період з жовтня 2013 року по липень 2016 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада

2017 року у складі судді Піхур О. В. позов ТОВ «Управляюча компанія «Простір» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Управляюча компанія «Простір» заборгованість у розмірі 93 874 грн 29 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою апеляційного суду м. Києва від 29 травня 2018 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Шахової О. В. апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада

2017 року скасовано. Позов ТОВ «Управляюча компанія «Простір» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Управляюча компанія «Простір» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 56 222 грн 39 коп., інфляційні втрати - 1 197 грн 79 коп., 3% річних - 1 686 грн 67 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У червні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1., в якій, просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «Управляюча компанія «Простір».

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 93 874 грн 29 коп., яка станом на 1 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762*100=176 200).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом

а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, а саме: стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, оскільки в оскаржуваній постанові апеляційного суду зазначені висновки, які суперечать правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 28 грудня 2011 року у справі № 21-246а11, а також становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

За змістом підпунктів а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Проте, наведені заявником у касаційній скарзі доводи та аналіз судових рішень у справі не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики чи становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки суди дали оцінку доводам сторін, у тому числі щодо існуючої судової практики, яка є незмінною у цій категорії справ і не суперечить наведеній постанові Верховного Суду України, основні фактичні обставини є іншими, отже, у Верховного Суду відсутні підстави для відкриття касаційного провадження. Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарги не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня

1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої

статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 28 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду м. Києва

від 29 травня 2018 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Простір» до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя: Б. І. Гулько