печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2018 року Печерський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі - Ясеновенко К.О..,

за участю представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Стаднікова Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку Закону України «Про захист прав споживачів», в якому просить: зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» розблокувати її картковий рахунок, відшкодувати безпідставно зняті грошові кошти у розмірі 46 319 грн. та відшкодувати завдану їй моральну шкоду в сумі 50 000 грн.

Вислухавши представника позивача, який в судовому засіданні вимоги позову підтримав та просив задовольнити у повному обсязі та заслухавши представника відповідача, який заперечував проти задоволення позову, суд дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк», відділення № 28 у місті Києві на протязі 5 років.

Замовивши на сайті «Next Derectory» одяг, зокрема 30 липня 2015 року, 06 серпня 2015 року, 07 серпня 2015 року, 19 серпня 2015 року, 21 серпня 2016 року, 22 серпня 2015 року, 27 вересня 2015 року на загальну суму 48 434 грн. Після оформлення замовлення з карткового рахунку позивача у ПАТ КБ «Приватбанк» за № 4731 1856 0240 2452 було знято вказані кошти.

У встановлені строки позивач замовлений товар не отримала, що як вказує позивач підтверджується відсутністю її підпису при оформленні замовлення.

В подальшому позивач неодноразово зверталась до ПАТ КБ «Приватбанк» онлайн через мережу інтернет зі скаргами, так як з'явитись до відділення банку не могла в зв'язку з вагітністю.

Вбачається, що з вищевказаної суми позивачу було повернуто грошові кошти у розмірі 2 112 грн., а гроші за інший товар в сумі 46 319 грн. їй не було повернуто, а картковий рахунок позивача взагалі заблоковано.

Після подальших звернень до відділення ПАТ КБ «Приватбанк» та до центрального відділення жодної відповіді позивач не отримала.

27 травня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Відповідні відомості за її заяви про заволодіння ПАТ КБ «Приватбанк» грошовими коштами в розмірі 46 319 грн., які належить ОСОБА_3 Солом'янським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві внесено до ЄРДР за №0006176 від 27 травня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Досудове розслідування триває.

На даний час АТ КБ «Приватбанк» транзакції ОСОБА_3 по перерахуванню коштів в сумі 46 319 грн. не скасовано й грошові кошти на картці/рахунку позивачки не відновлені, що стало причиною її звернення до суду.

Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Відповідно до п.п. 6.1, 6.2 Постанови Правління НБУ від 30 квітня 2010 року №223 «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів», користувач зобов'язаний використовувати спеціальний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Держатель зобов'язаний надійно зберігати спеціальний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним.

Із пункту 9 Положення вбачається, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Згідно з п.п. 1.1.5.5, 1.1.5.14, 1.1.5.28, 1.1.5.29 п. 1.1.5 «Відповідальність сторін» Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», які розміщені на офіційному сайті банку та є загальнодоступною інформацією, клієнт відповідає за усі операції в повному обсязі, здійснені у підрозділах банку, через пристрої самообслуговування, систему Mobile Banking, систему Приват24 з використанням передбачених цими умовами засобів його ідентифікації та аутентифікації. У разі, якщо держатель дає згоду на проведення операцій з картками або нанесеними на них даними поза полем його зору, він несе повну відповідальність за їх можливе шахрайське використання надалі. Банк не несе відповідальності за всі операції, що супроводжуються правильним введенням пін-коду та у випадку, якщо інформація про рахунки клієнта, карту, контрольну інформацію клієнта, відправленому в СМС-повідомленні пін-коді, ідентифікаторі користувача, паролях системи Приват24, паролі (ніку) Mobile Banking або проведених клієнтом операціях стане відомою іншим особам внаслідок несумлінного виконання клієнтом умов їхнього зберігання і використання та/або прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв'язку під час використання цих каналів.. Держатель несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту звернення власника карти в банк та блокування карти, і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки в стоп-лист платіжною системою.

Відповідно до ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Порядок відкликання розрахункових документів передбачено ст. 23 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у відповідності до п. 23.1 ст. 23 якого платіжне доручення може бути відкликане ініціатором переказу в будь-який час до списання суми коштів з його рахунка шляхом подання до банку, що обслуговує цього ініціатора, документа на відкликання. Відповідальність при здійсненні переказу коштів регламентується розділом VII Закону. При цьому п. 32.3 Закону встановлено, що банки зобов'язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених п. 22.6 ст. 22 цього Закону.

Згідно п. 33.2 ст. 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ.

Вимоги ст.ст.37-1, 40-1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», що регламентують підстави та порядок призупинення платіжних операцій, а не їх скасування. Однак суд зауважує, що дані положення не розповсюджуються на випадки проведення грошових переказів з картки, що мало місце в даному випадку, хоча і внаслідок шахрайських дій, а стосуються операцій, що підлягають фінансовому моніторингу. Поряд із цим, позивач не заявляла вимог про визнання недійсними правочинів чи нечинними оспорюваних нею транзакцій.

Згідно зі ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, відповідно до п.п.6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою правління НБУ від 30 квітня 2010 року №223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Судом встановлено, що позивач особисто, за своєю волею здійснювала платіжну операцію, будь-якого впливу на неї з боку сторонніх осіб, який би спонукав діяти всупереч її волі не існувало.

Отже підстав для відшкодування банком 46 319 грн. не вбачається.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, суд приходить до висновку про недоведеність вини банку в спричиненні позивачці майнової шкоди, тобто відсутність підстави цивільно-правової відповідальності відповідача.

Стосовно вимог щодо відшкодування за рахунок відповідача моральної шкоди у визначеному позивачем розмірі слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов'язань.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідно до ст. 1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1173 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, з огляду на положення ст. 1173 ЦК України, що передбачають відповідальність за завдану шкоду незалежно від вини заподіювача, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Аналогічна позиція викладена у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

На підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на вищевикладене та керуючись ст.ст. 10, 12, 16, 27, 76, 81, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 274-279, 351-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 березня 2019 року.

Суддя В. А. Писанець