ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року

м. Київ

справа №388/1242/15-ц

провадження № 61- 3984 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Долинська міська рада Кіровоградської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 17 листопада 2015 року, ухвалене у складі судді Бойка П. М., та на ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 4 лютого 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Головань А. М., Гайсюк О. В., Фомічова С. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом про визнання дій спеціалістів-землевпорядників Долинської міської ради з відновлення та встановлення меж протиправними.

Посилався на те, що він проживає у будинку по АДРЕСА_1

З 2010 року він неодноразово звертався до Долинської міської ради з вимогами щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 через те, що власники суміжних земельних ділянок захопили частку його земельної ділянки, на якій самочинно, не маючи на те дозволу, збудували споруди.

У 2012 році Долинським районним судом Кіровоградської області винесено рішення про примусове встановлення меж земельних ділянок по АДРЕСА_1

У 2014 році власником суміжного домоволодіння по АДРЕСА_2 став ОСОБА_5, який в 2015 році виготовив технічну документацію на земельну ділянку за цією адресою та запропонував йому, позивачу, підписати акт про встановлення та узгодження меж земельної ділянки і акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, проте він акти підписати відмовився.

Рішенням комісії з вирішення спорів при виконавчому комітеті Долинської міської ради від 12 травня 2015 року погоджені межі земельної ділянки по АДРЕСА_2 без його підпису як суміжного землекористувача.

Оскільки при погодженні комісія діяла не у межах своєї компетенції і межі земельних ділянок по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 не співпадають із планами на забудову, позивач просив скасувати вказане рішення комісії з вирішення земельних спорів та ухвалити рішення про примусове відновлення та встановлення меж земельних ділянок, розташованих по АДРЕСА_1, НОМЕР_1 та НОМЕР_2 спеціалістами-землевпорядниками Долинської міської ради.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 17 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, заперечуючи проти узгодження меж із суміжним землекористувачем ОСОБА_5, ОСОБА_4 не надав доказів, які б свідчили про порушення оскаржуваним рішенням комісії з вирішення спорів при виконавчому комітеті міської ради від 12 травня 2015 року належних йому земельних прав.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 4 лютого 2016 року рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 17 листопада 2015 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції і вважав, що ним з додержанням норм процесуального права ухвалене законне і обґрунтоване рішення.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив судові рішення скасувати.

Зокрема, посилається у касаційній скарзі на те, що суд, відмовляючи у позові, не надав оцінки зібраним у справі доказам, зокрема не взяв до уваги неврахування комісією геодезично-кадастрової зйомки, на якій чітко зображені межі земельних по АДРЕСА_1 та НОМЕР_2; судові рішення ухвалені без витребування відповідної технічної документації на земельну ділянку.

У травні 2016 року виконавчий комітет Долинської міської ради Кіровоградської області подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити касаційну скаргу без задоволення, вказуючи, що судові рішення є законними та обґрунтованими.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд .

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Так, відповідно до вимог частини першої статті 15 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Встановлено, що предметом позову ОСОБА_4 є рішення комісії з вирішення земельних спорів щодо узгодження меж земельної ділянки із суміжним землекористувачем з тих підстав, що, на думку позивача, це питання не відноситься до земельних спорів.

За положеннями частин першої, другої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, має право подати заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Згідно зі статтею 158 ЗК України земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей, вирішуються виключно судом.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Таким чином, доводи позивача про те, що даний спір не є таким земельним спором, який не міг бути предметом розгляду комісії з земельних спорів, є помилковим.

Крім того, пункт 2.8 Інструкції встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, містить перелік необхідної технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

За змістом цієї Інструкції, погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок у приватну власність.

Доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо безпідставного неврахування комісією даних геодезично-кадастрової зйомки, на якій зображені межі земельних ділянок по АДРЕСА_1 та НОМЕР_2, відхиляються, адже такі дані є частиною необхідної технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та були взяті до уваги комісією. Крім того, суд встановив, що порушень прав позивача як користувача земельної ділянки по АДРЕСА_1 не відбулось.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суди виходили з того, що позивачем не доведено порушення його прав оскаржуваним рішенням комісії, оскільки межі земельної ділянки по АДРЕСА_1, якою користується позивач, встановлені під час примусового виконання рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 3 листопада 2011 року про встановлення меж земельних ділянок між будинками, розташованими по АДРЕСА_1

Такий висновок судів є законним та обґрунтованим, а тому доводи, викладені в скарзі, про те, що суд не встановив межі земельних ділянок по АДРЕСА_1 та НОМЕР_2, помилкові.

Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки доказам, безпідставні і спростовуються змістом судових рішень, з яких вбачається, що докази досліджені в судовому засіданні, судові рішення містять висновки щодо результатів їх оцінки, і оцінка відповідає вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Наведене дає підстави для висновку про законність та обґрунтованість судових рішень і відсутність підстав для їх скасування як наслідок перегляду у касаційному порядку.

Вказане відповідає усталеній практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах &q?ку;Пономарьов проти України&quar; та &qu0c;Рябих проти Російської Федерації&qu:1;), у справі &qut:;Нєлюбін проти Російської Федерації&quK ;, яка зауважує, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

У даній справі колегія суддів касаційного суду не встановила порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також неправильне застосування норм матеріального права, зокрема фундаментальних порушень права.

Таким чином, Верховний Суд вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають; доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 17 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 4 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик