Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 759/11501/15-ц

провадження № 61-18412 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І.М.,

учасники справи:

позивачі:-ОСОБА_6,
-ОСОБА_7,
відповідачі:-ОСОБА_8,
-ОСОБА_9,
-ОСОБА_10,
-ОСОБА_11,
третя особа-Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_10 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва в складі судді Макаренка В. В. від 24 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва в складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Соколової В. В., Борисової О. В. від 08 лютого 2017 року.

Встановив:

У липні 2015 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя особа - Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_7 мотивували тим, що 28 листопада 2014 року Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація (далі - РДА) видала розпорядження № 723 «Про затвердження наказу щодо надання службового житлового приміщення та видачу ордера». 31 грудня 2014 року Святошинська РДА в м. Києві прийняла рішення та видала ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ордер № НОМЕР_1, який є єдиною підставою для вселення в житлове приміщення, а саме однокімнатну квартиру № АДРЕСА_1. 15 січня 2015 року Святошинський районний відділ ГУ ДМС України в м. Києві на підставі ордера зареєстровав ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за вказаною адресою. Однак вселитись до спірної квартири позивачі не можуть, оскільки у квартирі проживають відповідачі та чинять перешкоди позивачам у здійсненні їх права на користування службовим приміщенням. Ці обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

На підставі наведеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_6, ОСОБА_7 просять суд виселити ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 з житлового приміщення, а саме квартири № АДРЕСА_1, без надання їм іншого житлового приміщення.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з однокімнатної квартири АДРЕСА_1 без надання їм іншого житлового приміщення.

Заочне рішення районного суду мотивоване тим, що відповідачі права на користування спірним житлом не мають, оскільки вселилися до квартири АДРЕСА_1 самовільно та без будь-яких дозвільних документів, в той час, як у позивачів є ордер на право користування цією квартирою і їх права на користування житлом порушуються з боку відповідачів у справі.

Особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення відповідно до статті 116 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), а тому суд вважав за необхідне задовольнити цей позов.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд належним чином перевірив обставини справи і встановив характер правовідносин між її сторонами, правильно задовольнив позов з посиланням на його доведеність та обґрунтованість.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_10 просить скасувати заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року і ухвалити у справі нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга ОСОБА_10 мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано до спірних правовідносин статтю 116 ЖК України та зроблено помилкові висновки про самоправне зайняття спірного житлового приміщення відповідачами, оскільки в матеріалах справи міститься лист-відповідь Київської міської державної адміністрації від 08 лютого 2015 року, в якому зазначено, що: «ОСОБА_8 та її родина - ОСОБА_9, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у травні 2014 року вселились до спірного житлового приміщення як внутрішньо переміщені особи, що потребують поліпшення житлових умов, оскільки на момент їх звернення і вселення вказане житло не було службовим, було вільним і перебувало у громадському житловому фонді у віданні КМДА» (аркуш справи 37).

Крім того, судами попередніх інстанцій безпідставно не застосовано до спірних правовідносин: статтю 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», на підставі якої відповідачі вселилися до спірної квартири; статтю 29 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», оскільки двоє з відповідачів - ОСОБА_12 та ОСОБА_11 є інвалідами дитинства 2 групи (дитячий церебральний параліч) і вони мають бути забезпечені житлом.

ОСОБА_10 звертає увагу касаційного суду на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права при вирішенні спору, в тому числі, безпідставну відмову ОСОБА_13 в зупиненні розгляду цієї справи до вирішення іншої справи в суді за позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Святошинської РДА у м. Києві про визнання ордера на житлове приміщення недійсним, а також безпідставну відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_13 про зупинення провадження у цій справі до розгляду іншої цивільної справи № 759/18287/15-ц за позовом ОСОБА_13 про встановлення сервітуту на спірне житлове приміщення.

ОСОБА_10 зазначає, що судами попередніх інстанцій не виконано вимоги процесуального закону щодо забезпечення прав сторін на подання доказів тощо.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2017 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, роз'яснено сторонам право на подання заперечення на касаційну скаргу, зупинено виконання ухваленого у справі рішення суду першої інстанції до закінчення касаційного провадження у справі.

У запереченні на касаційну скаргу, поданому в квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить відхилити касаційну скаргу ОСОБА_10 і залишити без змін ухвалені у справі судові рішення про відмову в позові.

Заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_6 мотивує безпідставністю її вимог і посилань, законністю ухвалених у справі судових рішень.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 травня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_10 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У частині четвертій статті 9 ЖК України також визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов'язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що відповідачі безпідставно вселилась у спірну квартиру, однак такі висновки є передчасними.

Доводи касаційної скарги про наявність у матеріалах справи доказів на підтвердження вселення ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 до спірної квартири № АДРЕСА_1, зокрема листа-відповіді Київської міської державної адміністрації від 08 лютого 2015 року, в якому зазначено, що: «ОСОБА_8 та її родина - ОСОБА_9, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у травні 2014 року вселились до спірного житлового приміщення як внутрішньо переміщені особи, що потребують поліпшення житлових умов», є безпідставними, оскільки на аркушах справи 36, 37, том 1, міститься ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року, а на аркуші справи 37, том 2, міститься копія електронного листа суду першої інстанції про призначення справи № 759/18287/15-ц до розгляду 25 липня 2016 року. Інші аркуші справи також не містять вказаного ОСОБА_10 листа-відповіді Київської міської державної адміністрації від 08 лютого 2015 року.

Водночас при вирішенні цього спору судами встановлено факт проживання відповідачів у спірній квартирі, яка є службовим приміщенням і перебуває на балансі органу місцевого самоврядування. Встановлено, що відповідачі є внутрішньо переміщеними особами і мають права на житло відповідно до положень статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», статті 29 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». При цьому матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження незаконності дій відповідачів щодо вселення і проживання у спірній квартирі, зокрема доказів про притягнення відповідачів до адміністративної чи кримінальної відповідальності за незаконне зайняття житлового приміщення. Тому обставини вселення відповідачів до спірної квартири підлягають ретельному з'ясуванню при вирішенні цього спору, а саме: чи вселення відбулося за згоди балансоутримувача/власника спірної квартири, чи вселення відбулося з порушенням вимог законодавства України. Без з'ясування цих обставин належним чином кваліфікувати характер правовідносин між сторонами у справі неможливо, а тому висновки судів попередніх інстанцій про обґрунтованість позову ОСОБА_6 і ОСОБА_7 є передчасними.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України касаційний суд не має процесуальних повноважень на встановлення обставин справи чи оцінку зібраних у ній доказів, що унеможливлює вирішення цього спору по суті касаційним судом. Тому відповідно до вимог статті 411 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_10 задовольнити частково.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська