ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 2760/13996/15-ц

провадження № 61-9504зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ОлійникА. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кронберг», ОСОБА_7,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_7 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року, постановленої колегією у складі суддів: Хопти С. Ф., Гулька Б. І., Журавель В.І., Закропивного О. В., Штелик С. П.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кронберг» (далі - ТОВ «Кронберг»), ОСОБА_7, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_9, в якому просив визнати недійсними:

договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1, укладений 20 квітня 2015 року між ОСОБА_6 та ТОВ «Кронберг», зареєстрований у реєстрі за № 277;

договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1, укладений 24 квітня 2015 року між ТОВ «Кронберг» та ОСОБА_7, зареєстрований у реєстрі за № 307;

договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1, укладений 20 квітня 2015 року між ОСОБА_6 та ТОВ «Кронберг», зареєстрований у реєстрі за № 278;

договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1, укладений 24 квітня 2015 року між ТОВ «Кронберг» та ОСОБА_7, зареєстрований у реєстрі за № 308.

Також просив: повернути сторони договорів купівлі-продажу житлового будинку від 20 квітня 2015 року та від 24 квітня 2015 року по АДРЕСА_1 в попередній стан та визнати за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок за вказаною адресою;

повернути сторони договорів купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 20 квітня 2015 року та від 24 квітня 2015 року в попередній стан та визнати за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку площею 0,10 га (кадастровий номер НОМЕР_1), цільовим призначенням якої є будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що у провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області перебувала цивільна справа за його позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, під час розгляду якої за його клопотанням ухвалою суду від 24 жовтня 2014 року вжиті заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, належне ОСОБА_5

ОСОБА_6 31 липня 2013 року уклав з ОСОБА_5 договір позики, виконання зобов?язань за яким забезпечено укладеним договором іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_5 передала в іпотеку ОСОБА_6 належний їй житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року зобов'язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу вчинити виконавчий напис на вказаному договорі іпотеки.

На виконання рішення суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 вчинено виконавчий напис і надано ОСОБА_6 права продажу предмета іпотеки третій особі.

20 квітня 2015 року між ОСОБА_6 та ТОВ «Кронберг» укладені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1, 24 квітня 2015 року ТОВ «Кронберг» продало, а ОСОБА_7 придбала вказаний житловий будинок та земельну ділянку.

У подальшому рішенням Апеляційного суду міста Києва від 7 липня 2015 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким та у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Оскільки вказані договори купівлі-продажу вчинені у період перебування нерухомого майна ОСОБА_5 під арештом на підставі ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2014 року, позивач просив про задоволення позову.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 6 жовтня 2016 року, ухваленим у складі судді Коробенка С. В., позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1, укладений 20 квітня 2015 року між ОСОБА_6 та ТОВ «Кронберг», зареєстрований у реєстрі за № 277.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу цього житлового будинку, укладений 24 квітня 2015 року між ТОВ «Кронберг» та ОСОБА_7, зареєстрований у реєстрі за № 307.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1, укладений 20 квітня 2015 року між ОСОБА_6 та ТОВ «Кронберг», зареєстрований у реєстрі за № 278.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки, укладений 24 квітня 2015 року між ТОВ «Кронберг» та ОСОБА_7, зареєстрований у реєстрі за № 308.

Повернуто сторони договорів купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 та договорів купівлі-продажу земельної ділянки за цією ж адресою в попередній стан та визнано за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 і на земельну ділянку площею 0,10 га за цією ж адресою, цільовим призначенням якої є будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що право продажу спірного майна у ОСОБА_6 виникло на підставі рішення суду, скасованого у подальшому апеляційною інстанцією, тому втрачаються всі наслідки, які з такого рішення виникли. Незаконний продаж обтяженого в інтересах позивача майна надає йому право на оспорювання таких правочинів.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2017 року, постановленою у складі суддів: Немировської О. В., Чобіток А. О., Соколової В. В., рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 6 жовтня 2016 року залишено без змін як законне та обґрунтоване.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 6 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2017 року залишено без змін.

У листопаді 2017 року ОСОБА_7 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції статей 216, 330, 658 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; просила ухвалити нове рішення.

Для прикладу неоднакового застосування судами касаційної інстанції вказаних норм матеріального права ОСОБА_7 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 вересня 2015 року у справі № 643/7807/13-ц та від 26 вересня 2016 року у справі № 344/17598/13-ц, у яких, на її думку, суди дійшли протилежних висновків щодо застосування статей 216, 330, 658 ЦК України.

Ухвалою Верховного Суду України від 24 листопада 2017 року поновлено ОСОБА_7 строк подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року, відкрито провадження у справі та витребувано з Солом'янського районного суду м. Києва вказану справу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

15 лютого 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах, зокрема, є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах (пункт 1 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання відповідної заяви).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні заяви з огляду на таке.

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що у провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області перебувала справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_11 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2014 року накладено арешт на належне ОСОБА_11 майно - житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,10 га за цією ж адресою.

31 липня 2013 року ОСОБА_5 передала в іпотеку ОСОБА_6 належні їй житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 у забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 31 липня 2013 року, укладеним між ними.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року зобов?язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мінюкову-Кручину Т. П. вчинити виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання ОСОБА_6 права продажу предмета іпотеки третій особі на умовах, визначених договором іпотеки, і посвідчити відповідний договір купівлі-продажу іпотечного майна.

20 квітня 2015 року між ОСОБА_6 та ТОВ «Кронберг» укладені договори купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,10 га за цією ж адресою.

24 квітня 2015 року на підставі договорів купівлі-продажу ОСОБА_7 набула у власність вказаний житловий будинок та земельну ділянку.

Також судами встановлено, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 7 липня 2015 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року скасовано з ухваленням нового, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Вказане рішення апеляційного суду мотивовано тим, що приватний нотаріус правомірно відмовила у вчиненні виконавчого напису та посвідченні договору купівлі-продажу спірного будинку і земельної ділянки, на які ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2014 року накладено арешт у порядку забезпечення позову. Крім того, строк виконання зобов'язань ОСОБА_5 за укладеним з ОСОБА_6 договором позики визначений до 31 липня 2023 року, що виключає можливість звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що право продажу спірного майна у ОСОБА_6 виникло на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року, яке скасовано апеляційним судом з ухваленням нового про відмову у позові, дійшли висновку про наявність правових підстав для визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки недійсними та повернення сторін в попередній стан.

Суди вважали порушеними права позивача, так як внаслідок укладення спірних договорів він позбавлений можливості задовольнити свої вимоги за рахунок арештованого у забезпечення позову майна.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 вересня 2015 року у справі № 643/7807/13-ц, наданій заявником як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, міститься висновок про те, що заявлені особою вимоги про повернення майна не можуть бути вирішені на підстав статті 216 ЦК України, якщо майно відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано особою, яка вважає себе власником, від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

В ухвалі від 26 вересня 2016 року у справі № 344/17598/13-ц Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив з того, що право позивача, який не є стороною оспорюваних договорів, але вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України.

У справі, яка переглядається, позивач власником майна не був і таким себе не вважав, що свідчить про відсутність підстав для тверджень про подібність правовідносин.

Ухвалення різних за змістом судових рішень має місце у разі, коди суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за подібних предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог і встановлених судом фактичних обставин, дійшов неоднакових правових висновків, покладених в основу цих рішень.

Зміст правовідносин у різних рішеннях суду касаційної інстанції з метою з?ясування їх подібності визначається обставинами кожної справи, встановленими судами, перевірку правильності встановлення яких Верховний Суд не здійснює.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у наданих заявником ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року, про перегляд якої просить заявник, встановлені різні фактичні обставини.

За змістом статті 360-5 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання заяви, Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

З огляду на зазначене судові рішення, на які посилається заявник, не можуть бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, тому обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку з чим відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання заяви, у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року Верховний Суд відмовляє.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, статтею 360-5 ЦПК України 2004 року, підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_7 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник Г. І. Усик