П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі :

Головуючого: Прокопчук Л.М.

Суддів Самчишиною Н.В., Царюк Л.М.

Із секретарем судового засідання Богуславською О.М.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 14 листопада 2018 року, постановлену в приміщенні того ж суду у складі судді Догарєвої І.О. (повний текст виготовлено 19.11.2018 року) у цивільній справі (єдиний унікальний номер 467/892/18, номер провадження 22-ц/812/565/18) за позовом ОСОБА_2 до Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області, ОСОБА_3, фізичної особи підприємця ОСОБА_4, Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання незаконним та скасування рішення XIV сесії сьомого скликання Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області № 20 від 19.12.2016 року, про визнання незаконною та скасування технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), про скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки, про скасування записів в Поземельних книгах та державному реєстрі прав на нерухоме майно щодо права власності,

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області, ОСОБА_3, фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про визнання незаконними та скасування рішення XIV сесії сьомого скликання Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області № 20 від 19.12.2016 року, про визнання незаконною та скасування технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на дві земельні ділянки площею 0, 0136 га та 0,1500 га, про скасування записів в Поземельних книгах та державному реєстрі прав на нерухоме майно щодо права власності ОСОБА_3 на дві земельні ділянки площею 0, 0136 га та 0,1500 га по АДРЕСА_1.

В позові, зокрема, посилалась на те, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка виготовлена фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, не відповідає вимогам Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 375, оскільки вона не повідомлялась про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі межових знаків від 04.10.2016 року складений без її участі; не відповідає дійсності, що межі земельної ділянки збігаються з штучними лінійними спорудами і рубежами (парканами, огорожами); до технічної документації внесена належна їй відповідно до правовстановлюючих документів будівля (сарай під літерою «Ж») (а.с. 1-14 т.1).

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 14 листопада 2018 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області, ОСОБА_3, фізичної особи підприємця ОСОБА_4, Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання незаконними та скасування рішення XIV сесії сьомого скликання Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області № 20 від 19.12.2016 року, про визнання незаконною та скасування технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), про скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки, про скасування записів в Поземельних книгах та державному реєстрі прав на нерухоме майно щодо права власності в частині позовних вимог до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про визнання незаконною та скасування технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а.с. 244-246 т.1).

Позивач не погодилась з ухвалою суду та подала на неї апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та вирішити питання щодо понесених нею судових витрат. Посилаючись на положення ст. ст. 1, 25, 50 Закону України «Про землеустрій», а також на норми ЗК України позивач, вважає, що технічна документація із землеустрою в подальшому впливає на прийняття рішення відповідним органом щодо передачі земельної ділянки у власність, а тому вона повинна бути виготовлена у відповідності до вимог закону якісно, без порушень. Вважає, що заявлений нею спір щодо визнання незаконною та скасування технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) належить розглядати в порядку цивільного судочинства (а.с. 11-19 т.2).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Належно повідомлені про час і місце розгляду справи, учасники справи в судове засідання не з'явились.

Заслухавши доповідача, дослідивши наявні в справі докази, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду скасувати з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог, суд виходив з того, справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, також суд зазначив, що спори про визнання недійсною та скасування технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не можуть бути розглянуті й у порядку іншого (ніж цивільне) судочинства.

Але такий висновок не відповідає обставинам справи, вимогам норм процесуального права.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, про що йдеться і в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя".

Із мотивувальної та резолютивної частин Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року N 9-зп "Справа за конституційним зверненням громадян ОСОБА_5, ОСОБА_6 та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води)", вбачається, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов'язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист.

Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене.

Таким чином, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так і інших прав та свобод людини і громадянина.

У правовій державі звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. (п.2.2. (Рішення Конституційного Суду від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 "У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень статті 24 Конституції України (справа про рівність сторін судового процесу)".

Частина перша статті 55 Конституції України відповідає зобов'язанням України, які виникли, зокрема, у зв'язку з ратифікацією Україною Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, Конвенції про захист прав і основних свобод людини (Рим, 1950 рік), що згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі "Беллет проти Франції").

При зверненні до практики ЄСПЛ (справа "Марченко М. В. проти України") у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя, можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо "права" як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; повинно йтися про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

У пункті 52 рішення "Меньшакова проти України" (заява N 377/02) від 8 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: "Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі "право на суд", яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на "розгляд" спору судом (див., наприклад, рішення у справі "Кутіч проти Хорватії" (заява N 48778/99, пункт 25, ЄСПЛ 2002-II)).

Наведені норми матеріального права слід мати на увазі не тільки при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, а і при вирішенні питання про закриття провадження у справі.

Зі справи вбачається, що позивач не згодна з технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), складеною сертифікованим інженером- землевпорядником ОСОБА_4, а саме: ним складено акт про встановлення в натурі (на місцевості) земельної ділянки, яка відводиться у власність ОСОБА_3, її меж та прийому-передачі межових знаків на збереження, в той час як вона не була присутня під час їх складання та про це її не було повідомлено. Крім того, ним складено два кадастрових плани на дві земельні ділянки та відомість про обчислення їх площ, які разом склали 0,1636 га. Вважає, що такими діями землевпорядника були порушені її права, оскільки до технічної документації внесена належна їй відповідно до правовстановлюючих документів будівля (сарай під літерою «Ж»).

Відповідно до преамбули Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003 року № 858-IV цей Закон визначає правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою і спрямований на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування.

Статтею першої вказаного закону врегульовано, що документація із землеустрою (землевпорядна документація) - затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель, авторського нагляду за виконанням проектів тощо; землеустрій - сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональну організацію території адміністративно-територіальних одиниць, суб'єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил; проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом; технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування;

В п. "в" ч. 1 ст. 2 Закону України "Про землеустрій" зазначено, що землеустрій забезпечує встановлення і закріплення на місцевості меж адміністративно-територіальних утворень, територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, меж земельних ділянок власників і землекористувачів.

Відповідно до ст. 25 зазначеного закону відповідність документації із землеустрою положенням нормативно-технічних документів, державних стандартів, норм і правил у сфері землеустрою засвідчується, зокрема, у паперовій формі - підписом та особистою печаткою сертифікованого інженера-землевпорядника, який відповідає за якість робіт із землеустрою.

На підставі даних, отриманих в результаті здійснення землеустрою, формується на основі збору, обробки, обліку матеріалів, Державний фонд документації із землеустрою (ст. 32 Закону «Про землеустрій).

Відповідно до статті 55 Закону України "Про землеустрій" установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно з статтею 198 Земельного кодексу України при оформленні права власності на земельну ділянку проводиться комплекс робіт (кадастрові зйомки), виконуваних для визначення меж земельних ділянок, які включають, у тому числі, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Відповідно до ст. 70 Закону України «Про землеустрій» спори, що виникають при здійсненні землеустрою, вирішуються судом.

Аналіз наведеного свідчить про те, що складена технічна документація в подальшому має значення для вирішення питання про виникнення права власності на земельну ділянку, а тому, вирішуючи спір відповідної категорії, суд має з'ясовувати відповідність технічної документації вимогам статей 25, 29, 30 Закону України "Про землеустрій" та статті 186 ЗК.

Висновок про неможливість оскарження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка є документом (сукупністю текстових та графічних матеріалів), який фіксує дії суб'єкта господарювання - розробника документації із землеустрою, здійснювані ним на основі завдання на розробку відповідного виду документації, є тим обмеженням доступу до правосуддя, на які звертали увагу у своїх рішеннях, як ЄСПЛ, так і Конституційний Суд України.

Колегія суддів вважає, що обмеження доступу до правосуддя можливе лише у випадках, встановлених законом. Тлумачення, тим більше розширювальне, такого обмеження, за наявності спору між сторонами, недопустиме, виходить за межі повноважень суду.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Наведена норма закону свідчить про те, що якщо спір не повинен розглядатися в порядку іншої юрисдикції, він повинен бути розглянутий в порядку цивільної юрисдикції.

Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм процесуального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на те, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, є підстави для її скасування та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Щодо вимог апеляційної скарги про стягнення з ОСОБА_3 витрат по сплаті судового збору в сумі 352,40 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в частині першій статті 293 ЦПК, або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу, передбачену у пункті 2 частини першої статті 324 ЦПК, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 88 ЦПК.

Тобто вирішення вимог щодо стягнення понесених судових витрат буде провадитися судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи відповідно до ст. 141 ЦПК України (в редакції з 15.12.2017 року).

Керуючись ст. 367, 374, 379, 382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 14 листопада 2018 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 27.12.2018 року