233 № 233/3254/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі - головуючого судді Наумик О.О., за участі секретаря судового засідання Клугер Т.А., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу №233/3254/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (представник позивача ОСОБА_2П.)

«про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать від підприємства»

В С Т А Н О В И В:

22 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», у заявах від 02.07.2018 р. (а.с.25-28) та 22.08.2018 р. (а.с.52-55) уточнила первісно заявлені позовні вимоги і просить стягнути з відповідача на її користь:

- заборгованість із заробітної плати за період з 01.03.2017 р. по 03.07.2017 р. у сумі 15072,37 грн., грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 14 днів у сумі 2932,53 грн.;

-середній заробіток за час затримки з 04.07.2017 р. по 02.07.2018 р. в сумі 64557,50 грн. та донарахувати по день фактичного розрахунку,

а загалом 82562,40 грн.,

пославшись на таке:

З 08.07.2016 р. вона працювала на посаді електромеханіка дільниці І групи виробничого підрозділу «Ясинуватська дистанція сигналізації та звязку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

03.07.2017 р. її звільнено у зв'язку з переведенням до структурного підрозділу «Словянська дистанція сигналізації та звязку» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на підставі п.5 ст.36 КЗпП України.

Станом на 03.07.2017 р. розмір нарахованої, але не виплаченої їй заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 03 липня 2017 року становить 15072,37 грн. (за березень 2017 року 3881,82 грн., за квітень 2017 року 2998,24 грн., за травень 2017 року 2998,24 грн., за червень 2017 року 6295,97 грн., за липень 2017 року 176,26 грн. (оплата простоїв 8 годин) + 72,01 грн. (мат. допомога) - 44,69 грн. (податок 18%) 1,76 грн. (профспілковий внесок 1%) 3,72 (військовий збір 1,5%) 1300,00 грн. (виплачений їй відповідачем аванс за березень 2017 року) = 198,10 грн.).

Також при звільненні їй не виплачена грошова компенсація за 14 днів невикористаної щорічної відпустки в розмірі 2932,57 грн.: 3688,72 грн. (сума нарахування) 663,97 грн. (податок 18%) 36,89 грн. (профспілковий внесок 1%) 55,33 грн. (військовий збір 1%) = 2932,57 грн.

Сума середнього заробітку за період затримки з 04.07.2017 р. по 02.07.2018 р. складає 64557,50 грн. (258,23 середньоденної заробітної плати х 250 робочих днів).

На теперішній час суми, що належать їй від підприємства, в порушення ст.ст.47 ч.1 та 116 ч.1 КЗпП України не виплачені.

Вважає, що її право на отримання заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку у встановлені законом строки порушено, тому підлягає захисту.

Ухвалою суду від 04.07.2018 р. відкрито спрощене провадження у справі за дійсним позовом з повідомленням сторін.

Відповідач проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі за підстав, викладених у відзиві на позов:

ПАТ «Укрзалізниця» (ідентифікаційний код 40075815), як нова юридична особа, утворене згідно із Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення АТО на території Донецької і Луганської областей.

Відповідно до ст.1 Закону України віл 02 вересня 2014 року № 1669-VIІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон №1669) період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України «Про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України». Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14.04.2014. Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України Президентом України на сьогоднішній день не видавався.

Згідно з частиною 3 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» наведеного Закону, закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону. За результатами аналізу вказаних норм слід зробити висновок, що Закон № 1669 є спеціальним законом у спірних правовідносинах.

Пунктом 5 ст.11 Закону № 1669-VII передбачено обов'язок Кабінету Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України», від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» у період з 14.04.2014 до її закінчення. Остаточний перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, буде затверджено у десятиденний строк з дня закінчення антитерористичної операції (абз.3 п.5 ст.11 Закон1 № 1669- VIІ). Кабінетом Міністрів України 02.12.2015 прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведення антитерористичної операції це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Згідно з наказом керівника «Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 р. №33/6а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» Донецька та Луганська області з 07.04.2014 р. також визначено районами проведення антитерористичної операції.

Тобто, практично вся залізнична мережа регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» знаходиться в зоні проведення АТО.

Проведення АТО значно ускладнило сполучення у мережах регіональної філії «Донецька залізниця».

Безпосередньо регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» знаходиться за адресою: 84404, Донецька обл., м. Лиман, вул. Привокзальна, 22.

З 16 березня 2017 року до Донецької дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» не надходили документи для перерахування ОСОБА_1 заробітної плати. Позивачем не надано пакет документів для остаточного розрахунку згідно з наказом від 26.06.2017 р. №899-Н «Про введення в дію порядку остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень».

Позивачем не надано належних доказів порушення відповідачем її трудових прав та не надано доказів на обґрунтування суми позову.

Просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Позивач подала відповідь на відзив (а.с.56-59), в якому зауважила на такому:

Згідно з наказом №899-Н від 26.06.2017 р. «Про введення в дію порядку остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» нею був направлений пакет первинних документів до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»до робочої комісії з опрацювання первинних документів. Її пакет документів був зареєстрований за номером 3037.

Посилання відповідача на відсутність первинної документації не є підставою для відмови у нарахуванні та виплаті заробітної плати, оскільки обовязок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само ведення бухгалтерського, податкового обліків лежить на роботодавцеві, а не працівникові. За таких обставин, втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обовязку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Нею були надані розрахункові відомості заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року, в яких зазначені суми до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків).

Відповідно до ст.10 Закону України від 02.09.2014 р. №1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобовязань, є сертифікат ОСОБА_3 палати України. Проте, такий сертифікат відповідачем не наданий, надана лише копія Науково-правового висновку ОСОБА_3 України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2. З Висновку ОСОБА_3 України вбачається, що форс-мажорні обставини настали для відповідача 20 березня 2017 року. Проте, антитерористична операція триває на території Донецької області з 14 квітня 2014 року. Заробітна плата їй за цей час не виплачувалася. Навіть через касу структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» у м. Лиман їй було виплачено аванс за березень 2018 року.

Зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дістає таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових правовідносинах з «Ясинуватська дистанція сигналізації та звязку» Донецької залізниці.

Згідно із відповідними записами у трудовій книжці позивача (а.с.8-12):

з 24.01.1989 р. вона була прийнята електромонтером звязку 05 розряду;

з 01.03.1993 р. переведена електромеханіком звязку;

з 31.03.2009 р. переведена електромеханіком дільниці 1 групи лінійно-апаратного залу станції Ясинувата;

з 06.04.2009 р. підприємство «Ясинуватська дистанція сигналізації та звязку» перейменовано на «Ясинуватська дистанція сигналізації та звязку» державного підприємства «Донецька залізниця»;

з 30.03.2012 р. переведена електромеханіком дільниці 1 групи лінійно-виробничої дільниці звязку Ясинувата, Авдіївка, лінійно-апаратного залу станції Ясинувата;

з 31.12.2013 р. назву посади «електромеханік дільниці 1 групи» перейменовано на «електромеханік дільниці (1 групи)»;

з 28.06.2016 р. назву посади «електромеханік дільниці (1 групи)» перейменовано на «електромеханік дільниці 1 групи»;

з 08.07.2016 р. Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»;

з 08.07.2016 р. Ясинуватська дистанція сигналізації та звязку Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття у виробничий підрозділ «Ясинуватська дистанція сигналізації та звязку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»;

з 03.07.2017 р. звільнена у звязку з переведенням до структурного підрозділу «Словянська дистанція сигналізації та звязку» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на підставі п.5 ст.36 КЗпП України.

Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За статтею 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Вирішуючи питання щодо порушення права позивача на виплату відповідачем заробітної плати при роботі на його підприємстві та не проведення з ним повного розрахунку при звільненні, суд входив з такого:

Відповідно до ч.3 ст.11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2).

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.7).

Суд вважає встановленим той факт, що при звільненні ОСОБА_1 належала до сплати заробітна плата, заборгованість по якій на час розгляду справи складає 15072,37 грн. (за березень 2017 року 3881,82 грн., за квітень 2017 року 2998,24 грн., за травень 2017 року 2998,24 грн., за червень 2017 року 6295,97 грн.,за липень 2017 року 176,26 грн. (оплата простоїв 8 годин) + 72,01 грн. (мат. допомога) - 44,69 грн. (податок 18%) 1,76 грн. (профспілковий внесок 1%) 3,72 (військовий збір 1,5%) 1300,00 грн. (сума, виплачена відповідачем за березень 2017 року) = 198,10 грн.) ,

а також компенсація за 14 днів невикористаної щорічної відпустки в розмірі 2932,57 грн.: 3688,72 грн. (сума нарахування) 663,97 грн. (податок 18%) 36,89 грн. (профспілковий внесок 1%) 55,33 грн. (військовий збір 1%) = 2932,57 грн.,

а загалом 18004,94 грн.

Дістаючи такого висновку, суд виходив з того, що в спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця.

Відповідачем як роботодавцем позивача підтверджена та обставина, що у спірний період часу ОСОБА_1 перебувала з ним у трудових правовідносинах, за що їй мала бути нарахована та сплачена заробітна плата.

Проте свого обовязку з оплати праці позивача відповідач не виконав, що ним підтверджено, розмір заявленої позивачем до стягнення суми невиплаченої йому заробітної плати відповідачем не спростований.

Тож конституційне право позивача на своєчасне одержання винагороди за працю має бути захищено, позов в цій частині вимог має бути задоволений.

Щодо вимог стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд прийшов до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями ст.117 КЗпП України обовязковою умовою для покладання на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 на території Донецької та Луганської областей розпочато антитерористичну операцію.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно, частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (правова позиція викладена в постановах ВСУ 6-2159цс15; 6-364цс16; 6-365цс16).

Висновком Донецької торгово-промислової палати від 16.01.2018 р. №126/2/21-10.2 засвідчено настання обставин непереборної сили, що унеможливило виконання ПАТ «Українська залізниця» обовязків, передбачених, зокрема ст.ст.115,116 КЗпП України, і є підставою для звільнення від відповідальності зобовязаної сторони (а.с.42-50).

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відсутність вини відповідача у затримці виплати належних сум при звільнені у звязку із обставинами непереборної сили, що обєктивно унеможливлювали виконання зобовязань, передбачених умовами договору обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. Так як підприємство знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, на території, тимчасово непідконтрольній владі, то затримка виплати належних позивачеві сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулася не з вини відповідача, а через настання обставин непереборної сили, а тому відсутні передбачені законом підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку.

За наведених обставин позов підлягає частковому задоволенню.

У звязку з тим, що відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача за ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України в розмірі 1762,00 грн.

Керуючись ст.ст.259, 263-265,141 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: 86065, АДРЕСА_1, зареєстроване місце проживання як внутрішньо переміщеної особи: 85105, АДРЕСА_2, паспорт серії ВА № 168183, виданий Авдіївським МВ УМВС України у Донецькій області 19 червня 1996 року, РНОКПП - НОМЕР_1)

до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (розташоване за адресою: 03680, місто Київ, вулиця Тверська, 5, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 40075815)

«про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать від підприємства» - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 03 липня 2017 року у розмірі 15072 (пятнадцять тисяч сімдесят дві) грн. 37 коп., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2932 (дві тисячі девятсот тридцять дві) грн. 57 коп., а загалом 18004 (вісімнадцять тисяч чотири) грн. 94 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. на рахунок для зарахування до державного бюджету надходжень за кодом класифікації доходів бюджету 22030106, (стягувач Державна судова адміністрація України), отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код за ; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача 899998; рахунок отримувача 6001; код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя