Справа №472/1104/17 24.07.2018
Провадження №22-ц/784/1212/18
Провадження №22-ц/784/1212/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 липня 2018 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Яценко Л.В.

без участі учасників справи, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 472/1104/17 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення, яке постановив Веселинівський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Орленко Людмили Олександрівни о 17 годині 39 хвилині у приміщенні цього суду 07 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2017 р. ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позов мотивовано тим, що у квітні 2017 р., маючи намір придбати житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, звернувся до відповідача з пропозицією укласти договір купівлі-продажу вказаного будинку. Дійшовши згоди щодо всіх істотних умов, сторони домовились, що відповідач продає, а позивач купує в неї за 20 000 грн. вищезазначений будинок. При цьому вони домовились, що позивач відразу сплатить частину грошей, а після підготовлення нею всіх необхідних документів та внесення позивачем всієї суми, вони звернуться до нотаріуса та нотаріально посвідчать договір купівлі-продажу житлового будинку.

На підтвердження виконання вказаного договору позивач передав ОСОБА_1 у рахунок сплати вартості житлового будинку грошові кошти в сумі 5 000 грн., а відповідач прийняла ці кошти, що підтверджується розпискою від 13 квітня 2017 р., складеною в присутності свідка ОСОБА_4 Після чого ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 ключі від будинку. Однак, укладення договору купівлі-продажу не відбулось, оскільки у відповідача були відсутні правовстановлюючі документи на спірний будинок. На вимогу відповідача у жовтні 2017 р. позивач виселився з житлового будинку.

Посилаючись на викладене, а також на те, що кошти, які були сплачені в рахунок купівлі-продажу будинку, відповідач у добровільному порядку не повертає, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 5 000 грн. та судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що дійсно домовилась з позивачем ОСОБА_3 продати йому житловий будинок за 20 000 грн., позивач мав відразу сплатити їй частину грошей, а після підготовлення нею всіх необхідних документів та внесення позивачем всієї суми, вони звернуться до нотаріуса та нотаріально посвідчать договір купівлі-продажу житлового будинку. Проте, конкретної дати звернення до нотаріуса вони не обумовлювали. Після того, як позивач передав їй 5 000 грн., вона почала виготовляти технічну документацію на земельну ділянку. Після виготовлення технічної документації на земельну ділянку вона зателефонувала дружині позивача та сказала, що можливо оформити договір купівлі-продажу у нотаріуса, однак позивачеві необхідно сплатити решту обумовленої суми за будинок. Оскільки у позивача не було достатньо коштів для сплати за будинок, то вона сказала позивачеві звільнити житловий будинок. Передану їй позивачем грошову суму в розмірі 5 000 грн. вважає завдатком, який не підлягає поверненню.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 07 травня 2018 р. позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 5 000 грн. Розподілені судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки сторонами договір купівлі - продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана позивачем ОСОБА_3 грошова сума в розмірі 5 000 гривень відповідачеві ОСОБА_1 є авансом, а не завдатком, який підлягає поверненню позивачеві на підставі положень ч. 1 ст. 570 ЦК України.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 вказує на те, що рішення суду є незаконним, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати, відмовивши в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач набула майно (грошові кошти) у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству з метою його використання у власних інтересах, доказів розірвання або визнання недійсним укладеного сторонами правочину не надано, а тому гроші не можуть бути стягнуті за правилами глави 83 ЦК України, крім того суд самостійно змінив позовні вимоги.

Від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Відзив мотивовано тим, що твердження відповідача про укладання сторонами попереднього договору є хибними, а посилання на порушення судом положень ст. 264 ЦПК України не заслуговують на увагу і є помилковими.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 04 листопада 2011 р. виконавчим комітетом Зеленівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1.

У квітні 2017 р. позивач ОСОБА_3 домовився з відповідачем ОСОБА_1 про купівлю-продаж вказаного житлового будинку за 20 000 грн. На підтвердження своїх намірів придбати житловий будинок та укласти в подальшому договір купівлі-продажу 13 квітня 2017 р. позивач передав відповідачеві 5 000 грн., про що сторони склали розписку. Однак укладення договору не відбулося, і в жовтні 2017 р. позивач на вимогу відповідача виселився з будинку.

Відповідач повернути кошти відмовляється, а тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на його користь 5000 грн.

Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, правила ч. 1 ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Така правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 25 вересня 2013 р. у справі № 6-82 цс13.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності укладеного у передбаченій законом формі договору.

Між тим, судом встановлено, що між сторонами склалися відносини з приводу укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, який у передбаченій законом формі укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому.

Оскільки сторонами договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами не укладений, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, суд, правильно встановивши обставини справи та надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку, що передана позивачем ОСОБА_3 відповідачеві ОСОБА_1 грошова сума в розмірі 5 000 грн. є авансом, а не завдатком, і підлягає поверненню позивачеві.

Зважаючи на докази, що підтверджують отримання відповідачем спірних коштів в розмірі 5000,00 грн., та відсутність доказів повернення коштів позивачу, суд також вірно вважав, що позов ОСОБА_3 є доведеним та наявні підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 5 000 гривень.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про правомірність набуття відповідачем спірних грошових коштів, виходячи з такого.

Так, згідно із правовою позицією, на яку посилається представник відповідача, висловленою Верховним Судом України в постанові від 03 червня 2015 р. по справі № 6-100цс15 у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Оскільки між сторонами склалися правовідносини з приводу купівлі-продажу належного відповідачу будинку, але укладення договору у встановленій законом формі не відбулося, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 570 ЦК України виключає можливість для залишення авансу за відповідачем, таке є підставою для його стягнення на користь позивача.

З таких саме підстав не можна погодитись з посиланнями в апеляційній скарзі на правомірність набуття і залишення відповідачем спірної грошової суми, тому що аванс, незалежно від того, з яких причин не було укладено договір у встановленій законом формі, підлягає поверненню особі, яка ці кошти передавала.

Щодо зміни судом в порушення положень ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦПК України позовних вимог.

Згідно із ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

В позовній заяві позивач, посилаючись на ст. 1212 ЦК України, вказує, що відповідачка набула грошові кошти в сумі 5 000 гривень без достатньої правової підстави та зобов'язана повернути їх йому.

Задовольняючи позов з посиланням на положення ст.ст. 546, 570, 657 ЦК України, суд виходив з того, що підставою позову є не само по собі посилання на певну норму закону, а обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Тому суд, врахувавши вимоги ст. 264 ЦПК України, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а саме, що позивач просив про стягнення переданих відповідачеві коштів, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу, на підтвердження укладення якого в майбутньому та в рахунок належних за яким платежів були передані кошти ОСОБА_1, не укладений в установленому законом порядку, а тому 5000,00 грн. є авансом, застосував норму права, яка регулює спірні правовідносин, не вийшовши при цьому за межі позовних вимог та не змінивши їх.

Така позиція суду відповідає роз'ясненням, які надані в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», про те, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

З урахуванням викладеного рішення суду постановлено з дотримання вимог матеріального та процесуального права і колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381, 382 ПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 07 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 24 липня 2018 року