ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 березня 2018 року

м. Київ

справа № 2-3614/08

провадження № 61- 866св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ОлійникА. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_4,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року, постановлені колегією у складі суддів: Ляховської І. Є., Барильської А. П., Михайлів Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2008 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 і ОСОБА_6, в якому просив визнати за ним право власності на автомобіль BMW X5, реєстраційний номер НОМЕР_1, в порядку спадкування за законом.

Вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько - ОСОБА_7, після якого відкрилась спадщина на рухоме і нерухоме майно, що належало йому на праві власності. Спадкоємцями першої черги після батька є він, його мати - ОСОБА_5 та сестра - ОСОБА_6, які не мають наміру приймати у спадщину спадковий автомобіль, тому просив позов задовольнити.

У липні 2008 року ОСОБА_5 звернулась з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_6, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1, а також просила визнати за нею право власності на самочинно збудовані прибудови: тамбур «а» розміром 3,45х1.3 м, сарай «Е» розміром 5,96х3,45 м, намет «е» розміром 1,3х2,07 м, сарай «З» розміром 11,07х4,12 м в порядку спадкування за законом.

Посилалась на те, що з 30 квітня 1965 року перебувала у шлюбі із ОСОБА_7, який ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер. За час шлюбу вони набули житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 та автомобіль BMW X5, реєстраційний номер НОМЕР_1, який був переданий у користування ОСОБА_4 за життя спадкодавця. Спадкоємцями першої черги після ОСОБА_7 є вона та їхні діти - ОСОБА_4 і ОСОБА_6

Зазначає, що діти не мають наміру приймати спадщину після батька і не заперечують набуття нею в порядку спадкування права власності на спадковий будинок, проте наявність самовільних побудов унеможливлює отримання свідоцтва про право на спадщину; на автомобіль BMW X5, реєстраційний номер НОМЕР_1, який також входить до спадкового майна, вона не претендує і не заперечує щодо набуття права на нього сином ОСОБА_4 Вказує, що у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно нотаріус їй відмовив.

Зазначені позови розглянуті судом в одному провадженні.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2008 року з урахування ухвали цього ж суду від 8 серпня 2008 року про виправлення описки, постановлених у складі судді Тихомирова І. В., позови ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволені.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль BMW X5, реєстраційний номер НОМЕР_1, в порядку спадкування за законом.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1, а також визнано право власності на самовільно збудовані прибудови - тамбур «а» розміром 3,45х1.3 м, сарай «Е» розміром 5,96х3,45 м, намет «е» розміром 1,3х2,07 м, сарай «З» розміром 11,07х4,12 м в порядку спадкування за законом.

Задовольняючи позови ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог та наявності правових підстав для їх задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, від якої у подальшому в частині оскарження рішення суду першої інстанції щодо вирішення його позову відмовився.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року прийнято відмову ОСОБА_4 від апеляційної скарги на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2008 року в частині задоволення його позову та закрито апеляційне провадження у цій частині.

Приймаючи відмову ОСОБА_4 від апеляційної скарги на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2008 року в частині задоволення його позову до ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про визнання права власності на автомобіль BMW X5, реєстраційний номер НОМЕР_1, в порядку спадкування за законом і закриваючи в цій частині апеляційне провадження, апеляційний суд виходив з того, що особа, яка подала апеляційну скаргу, має право протягом усього часу розгляду справи відмовитись від неї повністю або частково.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2008 року в частині вирішення позову ОСОБА_5 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким ОСОБА_5 у задоволенні позову про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та самовільно збудованими приміщеннями відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядалось.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_5 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосовані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, суд виходив з відсутності доказів неможливості оформлення відповідних прав шляхом звернення до нотаріальної контори, недоведення існування спору між спадкоємцями щодо спадщини, до складу якої входять об?єкти самочинного будівництва.

У липні 2016 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року та рішення цього ж суду від 22 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4, який спадщину не прийняв, було відомо про ухвалення оскаржуваного ним судового рішення і доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, він не надав. Крім того, відкриваючи апеляційне провадження за апеляційного скаргою ОСОБА_4, суд не вирішив питання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Вважає, що апеляційний суд мав вийти за межі доводів апеляційної скарги і переглянути рішення суду першої інстанції в цілому, що свідчить і про незаконність ухвали про прийняття відмови від апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду першої інстанції щодо вирішення позову ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд .

10 січня 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

ОСОБА_9 подав відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що про рішення суду першої інстанції від 24 липня 2008 року він дізнався з довідки КП « Нікопольське міжміське Бюро технічної інвентаризації» від 28 січня 2016 року. Вважаючи його незаконним, оскільки про день, час та місце слухання справи його належним чином повідомлено не було, він, скориставшись своїм процесуальним правом, подав апеляційну скаргу на вказане рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Апеляційним судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_7, після якого залишилося спадкове майно, що складається, зокрема, з житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1, та рухомого майна, а саме автомобіля BMW X5, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Спадкоємцями першої черги є дружина спадкодавця - ОСОБА_5, його син ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_6

На час відкриття спадщини зі спадкодавцем проживали його дружина та дочка, а син ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав за іншою адресою і із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк до нотаріуса не звертався, питання визначення додаткового строку для прийняття спадщини не вирішував. Апеляційний суд також встановив фактичну відсутність спору між спадкоємцями при розгляді позову ОСОБА_5

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_5 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у позові, апеляційний суд правильно виходив з невстановлення судом першої інстанції обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, нез'ясування кола спадкоємців, які прийняли спадщину, і, відповідно, учасників справи, та ухвалення рішення з порушенням статей 376, 1216, 1218 ЦК України за відсутності спору між спадкоємцями.

Відповідно до статті 3 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у тій же редакції).

Стаття 16 ЦК України визначає, що особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересів у спосіб, встановлений законом або договором.

Захист цивільних прав здійснює і нотаріус у випадках і в порядку, встановлених законом. Законом України «Про нотаріат», главою 86 ЦК України та підзаконними нормативними актами визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину. Відсутність умов для оформлення спадкових прав нотаріусом та відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину позивач за зустрічним позовом не довела.

Апеляційний суд також правильно врахував підтверджену матеріалами справи відсутність спору щодо спадщини, що виключає необхідність судового захисту прав спадкоємців.

Судом першої інстанції встановлено, що у складі спадкового майна є самочинне будівництво, право власності на яке спадкодавець не мав.

Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статей 376, 1218 ЦК України, за змістом яких у разі здійснення спадкодавцем самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується з частинами 3, 5 ст. 376 ЦК України і нормами про спадкування та склад спадщини (статті 1216, 1218 ЦК України ).

Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (частини 3, 5 ст. 376 ЦК України) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину.

Право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до частин 3, 5 ст. 376 ЦК України є суб'єктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України.

Рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди за спадкоємцями має ґрунтуватись на оцінюванні наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема: рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови; ступінь готовності самочинного будівництва; чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб; в якому році було зведено самочинні будівлі; відповідність самочинно зведених будівель архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам; наявність акта приймання (прийомки) в експлуатацію або сертифікату відповідності; якщо нерухомість збудована в сільській місцевості, то потрібно встановити чи зареєстрована вона у погосподарській книзі сільської ради.

Самочинно реконструйований будинок, якщо порушено вимоги частини першої статті 376 ЦК України, не створює право власності у спадкодавця, не може входити до складу спадщини, а отже, не дає підстав для виникнення права власності у спадкоємців.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції виходив з того, що положення статті 376 ЦК України не підлягають застосуванню при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди, а також про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранду, мансарду тощо),

Розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК країни є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття права власності на будинок чи садибу.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції залишив поза увагою відсутність у справі доказів відповідності самочинно зведених будівель архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам, наявності акта приймання (прийомки) в експлуатацію або сертифікату відповідності та безпідставно задовольнив позовні вимоги щодо самовільно реконструйованого домоволодіння.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судом апеляційної інстанції, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із пунктом 4 статті 300 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право протягом всього часу розгляду справи відмовитися від неї повністю або частково. Питання про прийняття відмови від апеляційної скарги і закриття у зв'язку з цим апеляційного провадження вирішується апеляційним судом, що розглядає справу, в судовому засіданні.

Прийняття відмови від апеляційної скарги не пов'язується з обов'язком апеляційного суду перевіряти, чи у зв'язку з такою відмовою не порушуються права будь-яких осіб, оскільки право особи на відмову від апеляційної скарги не обмежене. При цьому апеляційний суд відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення ухвали, має роз'яснити передбачені частиною четвертою статті 300 ЦПК України у тій же редакції наслідки прийняття відмови від скарги.

Прийнявши відмову від апеляційної скарги, суд закриває апеляційне провадження за цією скаргою, а за наявності інших апеляційних скарг - продовжує апеляційне провадження за цими скаргами (скаргою).

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд апеляційної інстанції, переконавшись у обізнаності ОСОБА_4 щодо наслідків такої процесуальної дії, дійшов обґрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження, оскільки до початку розгляду справи в апеляційному суді від ОСОБА_4 надійшла заява про відмову від апеляційної скарги в частині вирішення його позову.

Закриття апеляційного провадження в частині оскарження рішення суду першої інстанції щодо вирішення позову ОСОБА_4 унеможливлює перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у частині, яка не оскаржена, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Твердження заявника про прийняття до розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4 без вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження безпідставне.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення (частина перша статті 294 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи).

Як вбачається з матеріалів справи, попереднє судове засідання призначено на 24 липня 2008 року і цього ж дня у відсутності осіб, які беруть участь у справі, ухвалене судове рішення.

9 лютого 2016 року ОСОБА_4 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції від 24 липня 2008 року, яке одержав 2 лютого 2016 року, тобто апеляційна скарга подана заявником в межах строків, передбачених статтею 294 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи апеляційним судом, що виключало необхідність вирішення питання про поновлення процесуального строку.

Тому твердження заявника про пропуск ОСОБА_4 строку звернення з апеляційною скаргою та відкриття апеляційного провадження за його скаргою з порушенням норм процесуального права безпідставне.

Твердження заявника про обізнаність ОСОБА_4 щодо змісту рішення суду першої інстанції раніше, ніж з 2016 року, матеріалами справи не підтверджено.

Рішення суду першої інстанції у визначений процесуальним законодавством строк ОСОБА_4 направлено не було. Отримання рішення на запит ГУ МВС України і Дніпропетровській області ОСОБА_10, який участі у справі не брав та будь-яких повноважень діяти в інтересах сторін не мав, не підтверджує одержання рішення ОСОБА_4 Єдиним таким документом є його розписка, складена 2 лютого 2016 року, зміст якої доводами касаційної скарги не спростовано.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено з додержанням норм процесуального права і правильним застосування норм матеріального права, висновки якого доводами касаційної скарги не спростовані.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний