Справа № 188/979/18
Провадження № 2/188/507/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Місюра К.В.

при секретарі: Хандрига Л.І.

за участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Самарської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з середини вересня 2006 року він за згодою власника будинку - ОСОБА_2 вселився за усної умови догляду за будинком АДРЕСА_1, в якому і проживає на сьогоднішній день. Позивач зазначає, що з середини вересня 2006 року він відкрито, постійно та безперервно користується домоволодінням і просить визнати право власності на це домоволодіння на підставі ст. 344 ЦК України за набувальною давністю.

В судове засідання позивач не з'явився, подав заяву, відповідно до якої просить розглянути справу у його відсутність та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, до початку розгляду справи від відповідача надійшла заява, відповідно до якої він просить справу розглянути у відсутність їх представника, позовні вимоги визнають.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку від 22.09.1995 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купив жилий саманний будинок, позначений в плані літерою «А» жилою площею 22,7 кв.м., загальною площею 43,5 кв.м., що знаходиться на присадибній земельній ділянці земель Самарської сільської ради в АДРЕСА_2 (а.с. 11-12).

Відповідно до реєстраційного посвідчення від 22.09.1995р. № 26-103 житловий будинок по АДРЕСА_2 зареєстрований за ОСОБА_2 (а.с. 10).

Згідно довідки Самарської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 03.01.2018р. земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 не приватизована (а.с. 13).

Згідно акту депутата Самарської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 03.01.2018р. ОСОБА_1 дійсно проживає з 2006 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Позивач посилається на обставини користування за згодою власника з вересня 2006 року домоволодінням АДРЕСА_1, що на його думку є підставою для визнання за ним права власності на вказане нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України за набувальною давністю, що і є причиною спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, спірне домоволодіння належить на праві власності ОСОБА_2 на законних підставах.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ст. 41 Конституція України).

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Отже, позивач звернувся до суду з позовом, посилаючись на приписи ст. 344 ЦК України.

Так, згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України).

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи (ст. 58 Конституції України).

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

За загальним правилом Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила ст. 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (п.п. 4, 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Таким чином, оскільки Цивільний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року, то строк в десять років почав обчислюватися з 01 січня 2001 року, отже на час подання цього позову строк володіння позивачем спірним домоволодінням, складає десять років.

Так, пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Як встановлено в судовому засідванні та підтверджується матеріалами справи, власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2, і позивачу ці обставини буди добре відомі.

Таким чином, врахувавши обставини справи та надавши належну правову оцінку поданим доказам, застосувавши норми матеріального права, дотримуючись норм процесуального права, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачу було відомо про відсутність у нього підстав для набуття права власності на спірне домоволодіння - це житло він отримав від власника у користування.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним і обґрунтованим є рішення, ухвалене судом відповідно до норма матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 141, 142, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К. В. Місюра