ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 357/15902/15-ц

провадження № 61-7870 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Селянське фермерське господарство «Старт»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відділ Державного земельного агентства у Білоцерківському районі Київської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Селянського фермерського господарства «Старт» на рішення апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року, ухвалене колегією суддів у складі: Журби С. О., Мережко М. В., Суханової Є.М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся із позовом до Селянського фермерського господарства «Старт» (далі - СФГ «Старт») про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки і повернення земельної ділянки.

У позові зазначав, що 10 грудня 2014 року між ним та СФГ «Старт» укладений типовий договір оренди землі, за умовами якого він передавав СФГ «Старт» в оренду належну йому на праві власності земельну ділянку загальною площею 4,297 га, розташовану на території Озернянської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

При укладенні договору він підписав заздалегідь підготовлений відповідачем примірник типового договору, а згодом з'ясував, що договір не містить істотних умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», зокрема щодо розміру орендної плати, форми платежу, строків.

Також йому було невідомо, що договір укладено строком на 10 років, так як примірник договору виданий позивачу лише на його вимогу перед зверненням до суду.

Посилаючись на наведене, просив визнати недійсним договір оренди землі від 10 грудня 2014 року та повернути йому спірну земельну ділянку.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 2 лютого 2016 року, постановленим у складі судді Рябченко Л. А., у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем невідповідності змісту оспорюваного ним договору вимогам закону.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Визнано недійсним договір оренди землі від 10 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та СФГ «Старт». У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнено із СФГ «Старт» на користь держави 2 046,24 грн. судового збору.

Апеляційний суд дійшов висновку, що умови оспорюваного договору оренди землі не відповідають вимогам, установленим статтею 15 Закону України «Про оренду землі», щодо зазначення в договорі точного розміру орендної плати та її індексації, способу та умов розрахунків, відповідальності за їх несплату, адже таких умов договір не містить.

У листопаді 2016 року СФГ «Старт» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно не дав оцінки тій обставині, що оспорюваний договір позивач підписав власноручно і не мав зауважень до нього, апеляційний суд не врахував, що договір містить всі необхідні істотні умови, тому підстав для задоволення позову та визнання договору недійсним немає.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього ж суду від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Вказані істотні умови договору передбачені також Типовим договором оренди землі, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року № 220.

За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Виходячи з того, що відповідно до статті 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити, чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди конкретизації умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення їхніх законних прав (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 25 грудня 2013 року

№ 6-94 цс 13).

Суд встановив, що 10 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та СФГ «Старт» укладено договір оренди землі площею 4,297 га. Договір позивачем підписано власноручно, зауважень під час підписання він не висловлював.

Договір містить типові умови для такого договору, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року № 220.

У договорі вказано грошову нормативну оцінку землі (п. 2.4 договору) та умови щодо орендної плати (п. 3 договору).

Також встановлено, що 25 грудня 2014 року договір зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, а 19 жовтня 2015 року ОСОБА_4 отримав орендну плату за 2015 рік (а.с.35, 53).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на момент укладення оспорюваного договору оренди землі між ОСОБА_4 і СФГ «Старт» погоджено усі істотні умови договору і підписано типовий договір оренди землі, форма та зміст якого визначені у встановленому законом порядку. Договір було укладено при вільному волевиявленні орендодавця.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не врахував, що порушення прав позивача у зв'язку з відсутністю у оспорюваному договорі оренди землі конкретно визначеного розміру орендної плати, індексації, форми платежу, строків та порядку внесення,не встановлено, оскільки ОСОБА_4 отримував орендну плату за договором і не оспорював її розмір.

До того ж, касаційний суд зазначає, що безпосередньо відсутність істотних умов договору, які можуть бути підставою для визнання його недійсним, означає, що такі умови відсутні, а не те, що вони є, але конкретно не визначені.

Посилання позивача на те, що він не читав договір перед його підписанням, а тому не був обізнаний про його зміст, не є підставою для задоволення позову, оскільки за статтею 3 ЦК України за загальними засадами цивільного законодавства кожна сторона при здійсненні цивільних прав та обов'язків має дотримуватись справедливості, розумності та добросовісності, а за положеннями статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. При цьому нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи в судах першої та апеляційної інстанцій, правильно встановив обставини справи і, як наслідок, ухвалив законне й обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підстави для його зміни або скасування відсутні.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, крім іншого із висновку суду щодо розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення апеляційного суду - скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, сплачений відповідачем судовий за подання касаційної скарги підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь СФГ «Старт».

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Селянського фермерського господарства «Старт»задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року скасувати.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Селянського фермерського господарства «Старт» 584 грн. 64 коп. судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик