Провадження № 2/752/6326/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11.12.2018 року Голосіївський районний суд міста Києва

у складі головуючого по справі судді - Мазура Ю.Ю.,

за участю секретаря - Воробйова І.О.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року, позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив:

-усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 своїм майном, шляхом зобов'язання ОСОБА_3(ідентифікаційний код НОМЕР_1, паспорт громадянина України серія НОМЕР_3) звільнити домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

-визнати право власності на домоволодіння, яке складається із житлового будинку 49 кв. м., хліву 8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2; паспорт: НОМЕР_4, виданий Харківським РУ ГУ МВС України в м. Києві 02.10.1997 року; місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2).

В обгрунтування позову позивач вказав, що 27.07.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено попередній договір купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Згідно попереднього договору, якщо відповідач до 01.12.2017 оплатить всю суму забезпечувального платежу, Сторони будуть зобов'язані укласти Основний договір. Також вказав, що попередній договір не надавав відповідачу права власності на Об'єкт, а надавав лише право користування вказаного домоволодіння. Однак, станом на 01.12.2017, Відповідачем не сплачено забезпечувальний платіж за попереднім договором, а тому ОСОБА_2 відмовився укладати Основний договір. 31.12.2017 попередній договір втратив свою дію, а основний договір між Позивачем та Відповідачем укладено не було. Також, ОСОБА_2 вказує, що 02.09.1980 ОСОБА_4 заповіла йому вказане домоволодіння. Даний заповіт був посвідчений державним нотаріусом другої Київської державної нотаріальної контори Марченком Л.А., 02.09.1980 у місті Києві, який не змінювався, не скасовувався та не визнавався недійсним. ОСОБА_2 фактично вступив в управління та володіння зазначеним жилим будинком з моменту відкриття спадщини та прийняв спадкове майно за заповітом від 02.09.1980.

Крім того, позивач вказує, що він протягом тридцяти років фактично користувався зазначеним нерухомим майном, що підтверджується рахунками по сплаті житлово-комунальних послуг, які ним особисто оплачувались. Проте, на даний момент, не проживає у зазначеному житловому будинку. Зазначене домоволодіння ОСОБА_2 та члени його родини використовують виключно для ведення господарства. Враховуючи те, що нерухоме майно не належить відповідачу на праві власності, а також не перебуває у нього на законних підставах, у користуванні чи володінні (оскільки Основний договір так і не було підписано), то відповідач незаконно користується вказаним домоволодінням, який належить на праві власності позивачу, чим порушує його права власності. У зв'язку із цим, позивач для захисту своїх прав та законних інтересів звернувся суду з цією позовною заявою.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги не визнає, вважає позовну заяву ОСОБА_2, безпідставною та необгрунтованою та просить суд відмовити у задоволенні позову.

Вивчивши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним задовольнити позов, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 02.09.1980 ОСОБА_4 заповіла позивачу жилий будинок з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 (далі за текстом, також - нерухоме майно, домоволодіння), що підтверджується заповітом, посвідченим державним нотаріусом другої Київської державної нотаріальної контори Марченко Л. А. від 02 вересня 1980 року у місті Києві. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1

Починаючи фактично з 1980 року, і станом на день звернення з цією позовною заявою до суду, позивач користується домоволодінням, яке складається із житлового будинку 49 кв.м. та хліву 8 кв.м. Вартість такого домоволодіння відповідно до технічного паспорту КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 17.08.2012 року (інвентаризаційна справа № 121396, реєстраційний номер: 7558) становить - 8902,00 грн (вісім тисяч дев'ятсот дві гривні).

27.07.2017 між позивачем та відповідачем укладено попередній договір купівлі-продажу вказаного домоволодіння.

Для забезпечення виконання свого зобов'язання щодо укладання основного договору відповідач до 01.12.2017, сплачує позивачу забезпечувальний платіж у сумі 776545,80 грн. (сімсот сімдесят шість тисяч п'ятсот сорок п'ять гривень вісімдесят копійок) без ПДВ, що за курсом Національного банку України, на момент укладення цього договору, еквівалентно 30 000 (тридцять тисяч) доларів США.

Однак, станом на 01.12.2017, відповідач не сплатив позивачу забезпечувальний платіж, а тому ОСОБА_2 відмовився укладати основний договір купівлю-продажу.

31.12.2017 попередній договір втратив свою дію, а основний договір між позивачем та відповідачем не укладено.

20.02.2018 дружина позивача, ОСОБА_6, прийшовши до спірного нерухомого майна, зустріла відповідача, який перебував у належному позивачу домоволодінні, та хазяйнував там. Як зазначив відповідач, він користується спірним будинком та прилеглими до нього будівлями на підставі укладеного попереднього договору.

Позивач, для врегулювання вказаного порушення в позасудовому порядку, надав відповідачу вимогу (лист від 15.06.2018) про звільнення належного Позивачу нерухомого майна, що знаходиться в АДРЕСА_1

19.06.2018 позивач отримав лист від Відповідача, в якому останній зазначив, що відповідно до умов попереднього договору відповідач законно користується спірним нерухомим майном, а позивач не є власником такого домоволодіння, оскільки немає жодних документів, які б це підтвердили.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них.

Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об'єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності.

Стаття 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Згідно ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за особою, яка хоча і правомірно вселилася у спірне жиле приміщення власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Згідно з ч.3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення по справі і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, якими обґрунтовуються вимоги позивача підтверджуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи.

Задовольняючи позов, суд керувався принципами справедливості, добросовісності та розумності відповідно ст. 3 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 317,319 ЦК України, ст.ст. 5, 12, 13, 77, 81, 259, 263, 264, 265, 280 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом та визнання права власності - задовольнити.

Визнати право власності на домоволодіння, яке складається із житлового будинку 49 кв. м., хліву 8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2; паспорт: НОМЕР_4, виданий Харківським РУ ГУ МВС України в м. Києві 02.10.1997 року; місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1).

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 своїм майном, шляхом зобов'язання ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, паспорт - НОМЕР_5) звільнити домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.Ю. Мазур