Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 285/3049/15-ц

провадження № 61-24808 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»;

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_5;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 27 квітня 2017 року у складі судді Кочетова Л. Г.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариств «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 46 796 доларів 79 центів США та пеню у розмірі 61 127 грн 19 грн.

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 жовтня 2016 року у складі судді Літвин О. О. провадження у справі в частині позовних вимог до суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_5 закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 жовтня 2016 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 15 червня 2007 року у розмірі 46 796 доларів 79 центів США, що в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України становить 1 030 533 грн 69 коп., пеню у розмірі 61 127 грн 19 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник - ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував унаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої визначено згідно з умовами договору та вимогами закону. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 29 квітня 2016 року, що набрало законної сили, було визнано припиненою поруку за договором поруки від 15 червня 2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк»та ОСОБА_4 у зв'язку зі зміною зобов'язання позичальника без згоди поручителя, а тому підстави для стягнення кредитної заборгованості з поручителя відсутні.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 27 квітня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 відмовлено з підстав, передбачених частиною третьою статті 297 ЦПК України.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_3 вимоги ухвали апеляційного суду від 20 березня 2017 року про залишення його апеляційної скарги без руху не виконано, а саме ним викладені ті самі підстави пропуску строку апеляційного оскарження, які вже були визнані судом неповажними.

У червні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати й направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення рішення районного суду. Він зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Проте копія рішення суду першої інстанції була помилково направлена за адресою: АДРЕСА_1. Унаслідок помилки суду першої інстанції в його адресі проживання, кореспонденція як суду першої, так і суду апеляційної інстанції направлялась за невірною адресою, жодних офіційних повідомлень від суду апеляційної інстанції (ухвали, апеляційної скарги) він не отримував. Копія рішення суду першої інстанції було ним отримано тільки 23 лютого 2017 року, а тому апеляційна скарга, яка подана 6 березня 2017 року, (ураховуючи, що останній день припадає на вихідний) подана в межах строків передбачених частиною другою статті 294 ЦПК України 2004 року. Вважав ці підстави поважними для забезпечення його доступу до правосуддя й оскарження рішення суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до частини першої статті 73, частини третьої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційний суд за заявою особи може поновити пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження у разі наявності поважних причин пропущення цього строку.

Апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог процесуального закону належним чином не перевірив доводи ОСОБА_3 про те, що у судовому засіданні під час проголошенні рішення суду він не був присутній, рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 жовтня 2016 року отримано ним 23 лютого 2017 року, оскільки попередні листи направлялись судом першої інстанції за невірною адресою його проживання.

Пославшись на те, що 13 грудня 2016 року ОСОБА_3 було повідомлено телефонограмою про ухвалення рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 29 квітня 2016 року та розгляд апеляційної скарги ПАТ «УкрСиббанк» (а.с. 20 т. 2), апеляційний суд не врахував, що згідно з частиною третьою статті 222 ЦПК України 2004 року особам, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, копії повного судового рішення надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом двох днів з дня його складання або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо в суді.

При цьому, апеляційний суд не звернув уваги на те, що копію рішення суду першої інстанції було направлено ОСОБА_3 за невірною адресою і лист повернувся із зазначенням причини повернення: «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 233).

Разом з тим на а.с. 120 т. 1 наявна заява ОСОБА_3, де зазначено іншу адресу його проживання: АДРЕСА_1, на що районний суд уваги не звернув.

Отже, посилання апеляційного суду на те, що ОСОБА_3 не виконав вимоги ухвали суду від 20 березня 2017 року є передчасними.

При цьому апеляційний суд не врахував таке.

Згідно зі статтею 129 Конституції України в редакції Закону від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до положень статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження судового рішення, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд, до якого також відноситься і право апеляційного оскарження.

При цьому апеляційний суд не звернув уваги на те, що норми ЦПК України 2004 року не містять вичерпного переліку поважних причин, які можна враховувати при вирішенні питання про поновлення пропущеного процесуального строку, так як вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Апеляційне провадження є важливою процесуальною гарантією захисту прав і охоронюваних законом інтересів осіб, які брали участь у розгляді справи у випадках та порядку, встановлених ЦПК України 2004 року та закріплених у статті 13 цього Кодексу.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положення пункту 10 частини першої статті 293 ЦПК України 2004 року у взаємозв'язку з положеннями пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 293 ЦПК України 2004 року).

Отже, доводи, наведені в касаційній скарзі, підлягають перевірці, оскільки судові процедури повинні бути справедливими (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), так як особа безпідставно не може бути позбавлена конституційного права на апеляційне оскарження судового рішення і формальне обмеження у праві на апеляційне оскарження завдає шкоди суті праву на справедливий судовий розгляд (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у справі «Воловік проти України» (рішення від 6 грудня 2007 року) нагадує, що якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов'язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду.

Апеляційний суд на наведене вище уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської області скасувати, справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк