Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2018 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя в складі:

головуючого судді - Нещеретної Л.М.

за участю секретаря - Шварцер Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрим Олена Віталіївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Літенко Людмила Володимирівна, про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який в подальшому вточнив і мотивує тим, що на даний час він є стягувачем за виконавчим провадженням з виконання рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 18.05.2013р., яким з ОСОБА_4 стягнута сума штрафу в розмірі 1 198 000,00грн. В порядку забезпечення позову та в межах виконавчого провадження було накладено арешт на усе майно боржника ОСОБА_4, в т.ч. на квартиру АДРЕСА_1. Разом з тим, рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнано за ОСОБА_2 право власності на вищевказану квартиру, частина якої раніше належала його боржнику ОСОБА_4. Про існування такого рішення він особисто дізнався в 2016р. Не погоджуючись з даним рішенням, він подав апеляційну скаргу, яка була задоволена рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 13.12.2016р. та рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя відмовлено. Також в грудні 2016р. йому стало відомо, що 15.05.2014р. ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру своїй доньці ОСОБА_3 Вказаний договір дарування є недійсним, оскільки рішення суду, яким за ОСОБА_2 було визнано право власності на зазначену квартиру, скасовано. Крім того, ОСОБА_3. є рідноюдонькою ОСОБА_4 та ОСОБА_2, з урахуванням того, що ОСОБА_4 немає іншого майна, не яке б можливо було звернути стягнення, вчинення договору дарування зазначеної квартири фактично було направлено на виведення майна ОСОБА_4 з-під звернення стягнення за невиконаними зобов'язаннями. Тобто договір є фіктивним, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків. Укладання такого договору порушує його права як стягувача.

Просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 21.05.2014р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрим О.В. за реєстровим №1599 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 13070224 від 15.05.2014р.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_9 позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просить позов задовольнити повністю.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_10 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю та пояснив, що жодних доказів фіктивності правочину позивач не надав, у ОСОБА_2 не було умислу на укладання договору дарування, в т.ч. з метою виведення майна з-під арешту. Про наявність виконавчого провадження, де боржником є ОСОБА_4, вона не знала. З грудня 2013р. вони в шлюбі не перебувають. Своє право власності на спірну квартиру вона набула за рішенням суду від 13.03.2014р., зареєструвала його в установленому порядку. При посвідченні договору дарування нотаріусом були перевірені усі документи. Укладаючи договір дарування, вона реалізувала своє власне волевиявлення на розпорядження належним майном на користь доньки, що не заборонено. Остання прийняла дар, зареєструвала право власності. Вважає, що законних підстав для скасування рішення суду від 13.03.2014р. не було, тому вона зараз оскаржує рішення апеляційного суду в касаційному порядку. Просить в позові відмовити.

В подальшому представник позивача та представник відповідачки не прибули.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не прибула за невідомими причинами, про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином.

Третя особа - приватний нотаріус ЗМНО Бугрим О.В. в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Треті особи-Білоус К.В. та приватний нотаріус ЗМНО Літенко Л.В. в судове засідання не прибули за невідомими причинами, про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином.

З урахуванням думки осіб, які беруть участь у справі, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність неприбувших осіб.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним.

За змістом ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є правочином.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальнее настанн правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст.204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ст.203вказаного Кодексу.

Згідност.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

За змістом ст.3,6,627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.717, ч.2 ст.719, ч.1 ст.722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатномайно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Судом встановлено, що рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 18.05.2013р. №337/1103/13-ц (2/337/776/2013) з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_11 стягнута сума штрафу в розмірі 1 198 000,00грн., сплачений судовий збір в сумі 1700,00грн., витрати на ІТЗ в сумі 120,00грн., усього 1 199 820,00грн.(арк..6-10 т.1).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15.10.2013р. вказане судове рішення залишено без змін (арк..11-18 т.1).

31.01.2014р. державним виконавцем Хортицького ВДВС м.Запоріжжя відкрито виконавче провадження ВП №41747575 з виконання виконавчого листа №№ 2/337/776/2013 від 30.10.2013р. про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_11 грошових коштів в сумі 1 199 820,00грн.(арк..21 т.1).

Ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 16.05.2016р. №337/1103/13-ц (6/337/52/2016) у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 18.05.2013р. проведено заміну стягувача ОСОБА_11 його правонаступником ОСОБА_1 Вказана ухвала залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 27.09.2016р. (арк..20 т.1).

Також судом встановлено, що боржнику ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22.04.1994р. Восьмою Запорізькою державною нотаріальною конторою, реєстровий №1-876, належала квартира АДРЕСА_2 (арк..23звор. т.1).

Ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 11.08.2011р. в порядку забезпечення позову ОСОБА_11 до ОСОБА_4, а також постановою державного виконавця Хортицького ВДВС від 08.02.2014р. в межах виконавчого провадження ВП №41747575 було накладено арешт на майно ОСОБА_4, в т.ч. квартиру АДРЕСА_2 (арк..19,22 т.1).

Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. №337/474/14-ц задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_8, про поділ майна подружжя та в порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_12 право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 13.12.2016р. за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя відмовлено (арк..24-25 т.1).

15.05.2014р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрим О.В. за реєстровим №1599 було посвідчено договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_2. Право власності обдарованої ОСОБА_3 на зазначену квартиру було зареєстровано в установленому законом порядку (арк..23 т.1).

24.12.2016р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Літенко Л.В. за реєстровим № 653 посвідчено договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_5 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_2 (арк..107 т.1)

27.12.2016р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_2, укладеного 15.05.2014р. між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посилаючись на те, що цей договір є фіктивним і порушує його права як стягувача за вимогами до колишнього власника цієї квартири ОСОБА_4

З'ясувавши повно, всебічно та об'єктивно обставини справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає заявлені позивачем ОСОБА_1 позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування частини квартири безпідставними.

По-перше, суд виходить з того, що відповідно до ст.15 ЦК України, ст.4 ЦПК України особа має право звернутися до суду у випадку порушення, невизнання або оспорювання свого цивільного права.

За змістом ст.215 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним однією із його сторін або іншою заінтересованою особою, яка заперечує його дійсність з підстав, встановлених законом.

Отже, особа, яка не є стороною у договорі, має право оспорити цей правочин виключно у випадку порушення її законних прав та інтересів, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

З обставин даної справи випливає, що метою звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом фактично є спроба повернути своєму боржнику ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1, яке неправомірно перейшло до інших осіб, з можливістю подальшого звернення стягнення на це майно в рахунок боргу.

Разом з тим, боржник позивача ОСОБА_4 не був стороною оспорюваного договору дарування. Право власності на належну йому раніше спірну квартиру перейшло від нього до його колишньої дружини ОСОБА_2 на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. Після набрання рішенням суду законної сили ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на цю квартиру і 15.05.2014р. уклала з ОСОБА_3 договір дарування.

Однак, після здійснення у виконавчому провадженні ВП №41747575 заміни стягувача з ОСОБА_11 на ОСОБА_1 останній поставив питання про оскарження рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. як заінтересована особа і Апеляційний суд Запорізької області, прийнявши апеляційну скаргу ОСОБА_1, погодився з тим, що оскаржуване рішення суду порушує його законні права як кредитора.

Крім того, Апеляційний суд Запорізької області прийшов до висновку, що рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. не відповідає вимогам закону і скасував його, відмовивши ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог про поділ майна та визнання права власності на спірну квартиру.

В результаті скасування рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 повернулися в первісний стан, тобто квартираАДРЕСА_1є приватною власністю ОСОБА_4

Але, як вбачається з матеріалів справи, після скасування зазначеного судового рішення жодна із заінтересованих осіб, в т.ч. позивач ОСОБА_1, не ініціювали питання внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на зазначену квартиру, яке виникло у неї на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р., і відновлення державної реєстрації права приватної власності попереднього власника - ОСОБА_4

Суд вважає, що саме відсутність діючого запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру і позбавляє позивача ОСОБА_1 реалізувати своє право стягувача за борговими зобов'язаннями до нього шляхом звернення стягнення на нерухоме майно.

Таким чином, на думку суду, порушені права позивача ОСОБА_1 як кредитора та стягувача за вимогами до боржника ОСОБА_4 захищені шляхом скасування рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р.

В даному випадку суд не знаходить підстав вважати, що порушені права позивача ОСОБА_1 можуть бути захищені шляхом визнання недійсним договору дарування квартириАДРЕСА_1, укладеного 15.05.2014р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки в результаті визнання цього договору недійсним відповідно до вимог ст.216 ЦК України право власності на зазначену квартиру від ОСОБА_3 повертається до ОСОБА_2 Але, як вже зазначалось вище, в результаті скасування рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. ОСОБА_2 такого права вже позбавлена.

Позивач ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не був, належним чином не обґрунтував які саме його права порушені і що вони можуть бути захищені саме в обраний ним спосіб.

По-друге, позивач ОСОБА_1 оспорює дійсність укладеного договору дарування через його фіктивність, обґрунтовуючи це тим, що договір не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, оскільки ОСОБА_3 є рідноюдонькою його боржника ОСОБА_4, укладання договору дарування було направлено на приховання (виведення) належного ОСОБА_4 майна з-під звернення стягнення на нього на користь стягувача ОСОБА_1 Крім того, рішення суду, яким право власності на належну раніше боржнику ОСОБА_4 спірну квартиру було передано його дружині ОСОБА_2, скасовано судом апеляційної інстанції.

В даному випадку суд виходить з того, що особа в силу вимог ст.16 ЦК України має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним і, обравши за власним розсудом такий спосіб захисту, в силу вимог ст.12,81 ЦПК України зобов'язана довести правову та фактичну підставу недійсності правочину, оскільки правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

За змістом норм діючого законодавства фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч.5 ст.203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, тобто він вчиняється його учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків, тобто «про людське око», жодна дія на виконання правочину ними не вчиняється. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину його учасники мають інші цілі, ніж ті, що ним передбачені. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Разом з тим, оцінивши обставини справи та наявні докази, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 в порушення вимог ст.12,81 ЦПК України не довів суду, що в момент вчинення договору дарування внутрішня воля відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не відповідала її зовнішньому прояву, що вони мали зовсім інші цілі, ніж ті, що передбачені договором дарування, що цей договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що жодна з дій, передбачена цим договором, не була ними вчинена.

Суд враховує, що укладання договору дарування направлено на безоплатну передачу дарувальником речі (дарунку) у власність обдарованого. Таке право виникає з моменту його прийняття обдарованим.

Як встановлено судом, за змістом оспорюваного договору ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 спірну квартиру і остання прийняла її, про що, на думку суду, свідчить здійснення в день укладання договору дарування державної реєстрації права власності обдарованої ОСОБА_3 на отриману в дар квартиру.

Крім того, суд враховує, що ОСОБА_3, яка була зареєстрована та проживала в спірній квартирі до укладання договору дарування, продовжила проживати в ній і після цього, 24.12.2016р. уклала договір дарування вказаної квартири з ОСОБА_5, тобто реалізовувала повноваження власника - вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним майном.

Отже, фактичні обставини справи свідчать про те, що передбачені договором дарування від 15.05.2014р. правові наслідки дійсно настали, сторони договору - відповідачі у справі вчинили усі передбачені цим договором дії, виконали його, передавши майно від дарувальник обдаровуваному, що, в свою чергу, виключає можливість визнання такого договору фіктивним.

Посилання позивача та його представника на те, що про фіктивність даного правочину свідчить намір сторін вивести це нерухоме майно з-під звернення стягнення за борговими зобов'язаннями ОСОБА_4, суд вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_4 не був стороною оспорюваного договору дарування. Як вже зазначалось вище, право власності на спірну квартиру від нього перейшло до колишньої дружини ОСОБА_2 на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. в порядку поділу майна подружжя, після чого остання і подарувала належну їй квартиру своїй доньці ОСОБА_3

Позивач та його представник не надали суду жодних доказів тому, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 після розірвання шлюбу перебували у фактичних шлюбних відносинах, що ОСОБА_2 була заінтересована вчинити відчуження спільного майна, діючи на користь ОСОБА_4, що вона навмисно уклала оспорюваний зараз договір дарування.

При цьому, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в діях всіх сторін правочину.В даному випадку позивач не довів суду, що в діях обох відповідачів як учасників договору дарування мав місце умисел на вчинення саме фіктивного правочину.

При ухваленні рішення суд не бере до уваги доводи позивача та його представника про незаконність договору дарування від 15.05.2014р. в силу існування на момент його укладання арешту спірної квартири та в силу того, що рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р., на підставі якого у ОСОБА_2 виникло право власності на спірну квартиру, скасовано і відповідно ОСОБА_2 не мала права відчуження цього майна.

Суд вважає, що ці доводи не підлягають розгляду в межах даної цивільної справи, оскільки позивачем заявлені вимоги про визнання правочину недійсним саме як фіктивного (ст.234 ЦК України), а не як такого, що порушує публічний порядок (ст.228 ЦК України), або за яким особа, що його вчинила, не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2 ст.203 ЦК України).

Крім того, підставою недійсності правочину згідно з вимогами ст.215 ЦК України є недодержання вимог, передбачених ст.203 ЦК України, саме в момент вчинення правочину. Станом на 15.05.2014р., тобто момент укладання договору дарування, рішення суду від 13.03.2014р. було чинним, право власності ОСОБА_2 було зареєстровано в установленому законом порядку.

На підставі вищевикладеного, суд не знаходить законних підстав для визнання договору дарування від 15.05.2014р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним, у зв'язку з чим в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст.15, 16, 202-204, 215, 216, 234, 717, 719, 722 ЦК України, ст.ст.2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 258, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрим Олена Віталіївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Літенко Людмила Володимирівна, про визнання недійсним договору дарування - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його постановлення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну саргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Нещеретна