АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1939/18Головуючий у 1-й інстанції Побережна Н.П. Доповідач в апеляційній інстанції Фетісова Т.Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів цивільної палати:

судді-доповідача Фетісової Т.Л.

суддів Гончар Н.І., Сіренка Ю.В.

секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач (скаржник) - ПАТ КБ «Приватбанк»,

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 03.10.2018 (ухвалене в залі судових засідань Шполянського районного суду об 11 год. 34 хв., повний текст складено 11.10.2018, суддя в суді першої інстанції Побережна Н.П.,) у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення, :

в с т а н о в и в :

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду 15.03.2018 з даним позовом, яким просило виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку, без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування вказано на те, що 04.12.2016 ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок, загальною площею 76.8 кв.м., житловою площею 50.4 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору іпотеки від 12.09.2008, що посвідчений приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Черкаської області Курінним А.В. та зареєстрований у державному реєстрі під №2253. Позивач намагався отримати доступ до цього житла, однак перешкодою стала реєстрація та проживання у ньому відповідачів, що й стало фактичною підставою для звернення з цим позовом до суду.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 03.10.2018 позовні вимоги у справі залишено без задоволення. Суд вказав, що позивач не довів, що житловий будинок, з якого він просить виселити відповідачів, придбано за кредитні кошти, отже відсутні правові підстави для виселення без надання іншого житлового приміщення, про що заявлено вимоги у справі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав 02.11.2018 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування вказує на те, що за встановлених у справі обставин порушено право банку, як власника житла. Відповідачі не є власниками житла, отже їх виселення можливе без надання іншого житла для постійного проживання. Право члена сім'ї власника на проживання в житлі існує за наявності у власника права власності на це майно. В силу вимог ст. 109 ЖК України та ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» новий власник має право вимагати виселення мешканців з набутого ним житлового приміщення. Саме суд, а не позивач, має визначати інше житлове приміщення для проживання осіб, що виселяються.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачами подано не було.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи встановлено, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №75121078 від 07.12.2016, виданого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М.Ю. 12.09.2008 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - з одної сторони; та ПАТ КБ «Приватбанк» - з іншої сторони, було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №2253. Відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

04.12.2016 ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки за вказаним вище іпотечним договором отримав у власність зазначений будинок.

14.01.2018 ПАТ КБ «Приватбанк надсилав відповідачам претензію з вимогою протягом тридцяти днів з моменту її отримання добровільно звільнити приміщення за адресою АДРЕСА_1 Черкаської області, що підтверджується претензією від 26.12.2017 (а.с.8), реєстром згрупованих поштових відправлень (а.с.9-10) та чеком від 14.01.2018 (а.с.9).

Проте вимоги банку щодо звільнення відповідачами житла в добровільному порядку задоволені не були.

Вказані фактичні обставини справи в апеляційному порядку не оспорюються.

Апеляційний суд враховує, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі, мають наступне правове регулювання.

Конституцією України передбачено як захист права власності (ст.41), так і захист права на житло (ст.47).

У справі, що розглядається, новий власник, який придбав житло шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку на предмет іпотеки, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, та член його сім'ї відмовляються виселятися з нього.

Відповідно до положень ч.1 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що й має місце у даній справі.

Відповідно до ч.2 ст.39 ЗУ «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення; згідно ч.1 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» та ст.109 ЖК УРСР - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина 3 статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян. Нею встановлено, зокрема, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Одночасно згідно ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Системний аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 ЗУ «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм права особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При розгляді цієї справи встановлено, що предмет іпотеки належав відповідачу ОСОБА_3 ще до одержання кредиту у позивача, забезпеченого відповідним іпотечним договором, що позивач не оспорює.

Тобто, предмет іпотеки, на який звернуто стягнення, був придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого вказаною іпотекою, отже виселення відповідачів з такого житла має відбуватись з наданням їм іншого постійного житла, що відповідатиме вимогам ч.2 ст.109 ЖК УРСР.

Зазначений правовий висновок відображено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №753/12729/15-ц.

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07.07.2011 у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07.10.2011, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом зо обставин встановлених у цій справі є ст.109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, що, у свою чергу, свідчить про безпідставність позовних вимог у справі.

З урахуванням наведених висновків слід відхилити апеляційні доводи про те, що відповідачі не є власниками житла, отже їх виселення можливе без надання іншого житла для постійного проживання.

Також апеляційний суд відхиляє апеляційні доводи про те, що право члена сім'ї власника на проживання в житлі існує за наявності у власника права власності на це майно, адже в цій справі вирішується питання не про право власності на предмет іпотеки (житло), а про можливість виселення осіб з такого житла без надання їм іншого житлового приміщення.

Також право позивача, як власника житла, вимагати виселення мешканців, встановлене ст. 109 ЖК України та ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», про що зазначає скаржник, не свідчить про можливість здійснювати виселення осіб всупереч вимог ч.2 ст.109 ЖК УРСР (яка є спеціальної правовою нормою, що регламентує виселення осіб) без надання їм іншого житлового приміщення.

Доводи скаржника про те, що саме на суд покладено обов'язок вказати у своєму рішенні на приміщення, в яке слід виселити відповідачів, не дають у даній справі можливості для суду ухвалити рішення про виселення відповідачів без дотримання вимог ч.2 ст.109 ЖК України, про що вказано вище.

При цьому з вищевказаній постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №753/12729/15-ц випливає, що саме на банк покладається обов'язок із забезпечення осіб, що підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 03.10.2018 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 03.10.2018 у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення - залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 26.12. 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді