ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 644/1815/16-ц

провадження № 61-14394св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Індустріальна об`єднана державна податкова інспекція м. Харкова Головного Управління Міндоходів у Харківській області,

третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмета спору, - Державна казначейська служба України в особі Управління державної казначейської служби України в Орджонікідзевському районі м. Харкова,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року, ухвалене у складі судді Шевченка С. В., та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Довгаль А. П., Овсяннікової А. І., Коровіна С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до Індустріальної об`єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного Управління Міндоходів у Харківській області (далі - Індустріальна ОДПІ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна казначейська служба України України в особі Управління державної казначейської служби України в Орджонікідзевському районі м. Харкова про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями державних органів.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що у лютому 2015 року Індустріальною ОДПІ проведена документальна планова виїзна перевірка її діяльності як самозайнятої особи (приватного нотаріуса). За результатами даної перевірки винесені рішення-вимоги про сплату боргу (недоїмки) та про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску всього на загальну суму близько 250 000 грн.

Вказувала, що відповідачем накладено на її майно податкову заставу, у зв`язку з чим вона не змогла продати належний їй автомобіль Мазда СХ-5 ОСОБА_3 , з якою 25 серпня 2015 року уклала попередній договір, і покупець передала їй 21 805 грн завдатку. 11 вересня 2015 року правочин з купівлі-продажу не укладено з підстав перебування автомобіля у податковій заставі, внаслідок чого позивач вимушена була сплатити ОСОБА_3 відшкодування за неможливість укладення договору купівлі-продажу у розмірі завдатку, понесла витрати на залучення спеціалістів для оцінки вартості майна.

Внаслідок неправомірних дій службових осіб відповідача вона не одержала доходи, які могла б реально одержати від продажу автомобіля, оскільки з покупцем на момент укладення попереднього договору досягнута домовленість про вартість предмета купівлі-продажу у сумі 600 000 грн, а на день звернення з позовом до суду автомобіль коштує 450 030 грн, різниця між якими, на думку позивача, є упущеною вигодою.

Неправомірними діями службових осіб Індустріальної ОДПІ їй завдано моральної шкоди, яка полягає у нервовій напруженості та переживаннях щодо можливої необхідності сплати штрафних санкцій. Крім того, вона була вимушена постійно відволікатись на участь у судових засіданнях та відвідування податкових органів з метою врегулювання спірних правовідносин, у зв`язку з чим понесені витрати на правову допомогу.

За таких обставин просила стягнути з державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного рахунку Державної казначейської служби України через управління Державної казначейської служби України у Орджонікідзевському районі м. Харкова майнову шкоду у сумі 218 125 грн (з яких: 20 000 грн - витрати на правову допомогу; 350 грн - витрати на проведення товарознавчої оцінки; 1 000 грн - витрати на залучення технічних спеціалістів; 21 805 грн - витрати зі сплати завдатку; 149 970 грн - упущена вигода) та 25 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони цивільно-правових відносин мають здійснювати свої права і обов`язки добросовісно, а для ОСОБА_1 дотримання цього принципу мало б полягати в реальній перевірці відсутності обтяжень щодо майна, яке вона планувала відчужувати. Позивач вказаного принципу не дотрималась, в результаті чого повідомила покупцеві недостовірну інформацію, через що угода не відбулась і вона понесла цивільно-правову відповідальність у виді сплати подвійного розміру отриманого завдатку. Суд першої інстанцій зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, вартість її автомобіля зменшилась станом на 15 січня 2016 року, порівняно з 8 вересня 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що питання про відшкодування стороні, яка понесла судові витрати при розгляді справи в порядку цивільного чи адміністративного судочинства, вирішується при прийнятті кінцевого судового рішення у відповідному провадженні. Цивільне процесуальне законодавство України встановлює чіткий порядок вирішення питання про відшкодування судових витрат і не передбачає такого способу захисту як подання самостійного позову про відшкодування судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено, заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року залишено без змін, з посиланням на обґрунтованість висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову.

У червні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення судів попередніх інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі зазначив, що, звертаючись із позовом, ОСОБА_1 , серед іншого, заявляла позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди у сумі 25 000 грн. У судових рішеннях судів попередніх інстанцій жодним чином не мотивовано відмову у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди. Судами встановлено факт незаконного проведення перевірки, однак не надано оцінки факту завдання такими діями моральної шкоди позивачу.

Вказував, що суди попередніх інстанції дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення витрат на правову допомогу у зв`язку із тим, що правова допомога надавалась представником в інших адміністративних справах, оскільки всі рішення відповідача були винесені в рамках однієї перевірки і правова допомога надавалась представником за одним договором про надання юридичних послуг.

Зазначав, що суди дійшли необґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача упущеної вигоди з посиланням на те, що, надаючи гарантії щодо відсутності арешту автомобіля, який вона планувала продати ОСОБА_3 , позивач, як нотаріус, повинна була і могла перевірити наявність обтяжень та дізнатись, що її автомобіль перебуває у податковій заставі, оскільки під час укладення договору купівлі-продажу позивач діяла як фізична особа (власник майна), а перевірка наявності чи відсутності заборон у Державному реєстрі обтяжень здійснюється нотаріусом виключно під час вчинення нотаріальної дії.

Також вказував, що судами не надано оцінки висновкам про вартість належного позивачу автомобіля від 8 вересня 2015 року та від 15 січня 2016 року, які підтверджують зниження його вартості, у зв`язку з чим зроблено помилковий висновок про відсутність доказів цієї обставини.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та ухвалою цього ж суду від 30 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Суди встановили, що ОСОБА_1 є самозайнятою особою, яка проводить незалежну професійну нотаріальну діяльність. Позивач перебуває на обліку в Індустріальній ОДПІ. Відповідно до наказу «Про проведення документальної планової перевірки» № 363 від 26 лютого 2015 року Індустріальною ОДПІ проведена документальна планова виїзна перевірка діяльності самозайнятої особи - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_1 За результатами перевірки складено акт від 6 квітня 2015 року

№ 1463/20-36-17-02-11 про встановлені порушення, зокрема пункту 178.3 статті 178, пункту 167.1 статті 167 Податкового кодексу України, а саме: занижено податок на доходи фізичних осіб у загальній сумі 49 903,59 грн, з яких: за 2011 рік - 19 303,59 грн, за 2012 рік - 30 600 грн; абзацу 1 пункту 2 частини першої статті 7, пункту 11 статті 8, пункту 2 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в результаті чого визначено суму єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування у загальному розмірі 141 097,11 грн, в тому числі за 2011 рік - 50 540,13 грн, за 2012 рік - 60 655,63 грн, за 2013 рік - 29 901,35 грн.

Судами встановлено, що на підставі вказаного акта перевірки винесена вимога від 6 квітня 2015 року № Ф-0171702 про сплату ОСОБА_1 суми недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 141 097,11 грн, а також рішення № від 21 квітня 2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, податкове повідомлення-рішення від 21 квітня 2015 року № та податкове повідомлення-рішення від 21 квітня 2015 року № .

Також суди встановили, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 15 червня 2015 року, яка набрала законної сили 9 вересня 2015року, скасовані вказані рішення-вимоги та визнано незаконними дії Індустріальної ОДПІ щодо проведення документальної планової виїзної перевірки з приводу нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 1 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року.

Частиною першою статті 22 ЦК України встановлено, що, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (частина друга статті 22 ЦК України).

Судами встановлено, що згідно з пунктом 7 попереднього договору, укладеного 25 серпня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , остання гарантувала потенційному покупцеві, що автомобіль, який є предметом купівлі-продажу, не перебуває під арештом та в податковій заставі. Однак обтяження рухомого майна ОСОБА_1 у вигляді податкової застави вжито 24 червня 2015 року.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_1 під час укладення попереднього договору не дотрималась принципу добросовісності, не перевірила відсутності обтяжень щодо майна, яке вона планувала відчужувати, в результаті чого повідомила покупцеві недостовірну інформацію, через що угода не відбулась і вона понесла цивільно-правову відповідальність у виді сплати подвійного розміру отриманого завдатку.

Доводи касаційної скарги щодо наявності правових підстав для стягнення витрат на правову допомогу, надану у зв`язку з оскарженням дій відповідача стосовно податкової перевірки, є необґрунтованими, оскільки витрати на правову допомогу не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України. Такі витрати не мають обов`язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства.

Крім того, питання відшкодування стороні, яка понесла судові витрати при розгляді справи в порядку цивільного чи адміністративного судочинства, вирішується при прийнятті судового рішення у провадженні, в якому понесені такі витрати. У зв`язку з чим суди дійшли правильних висновків про відсутність правових підстав для задоволення самостійного позову про стягнення витрат на правову допомогу.

Доводи касаційної скарги про те, що судами дана неправильна оцінка доказам, що вказують на наявність підстав для стягнення упущеної вигоди, відхиляються касаційний ним судом, оскільки вони не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позову про відшкодування майнової шкоди ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та без порушення процесуального права, тому судові рішення у цій частині відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу в цій частині - без задоволення, оскільки її доводи висновки судів щодо вирішення справи в цій частині не спростовують.

Разом з тим касаційний суд не погоджується із судовими рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 213 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 3 статті 215 ЦПК України в цій же редакції Кодексу визначено, що мотивувальна частина рішення повинна містити висновки про встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення; мотиви, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, застосовує нормативно-правові акти із зазначенням, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду.

У мотивувальній частині рішення необхідно наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим, суд першої інстанції, вирішуючи справу в частині відшкодування моральної шкоди, не навів дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, не встановив наявності чи відсутності фактів, якими обґрунтовувалися вимоги позову в цій частині, не надав оцінки доказам, не зазначив норми закону, що регулюють спірні правовідносини.

Таким чином, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не дослідив зібрані у справі докази.

Апеляційний суд вказаних порушень суду першої інстанції не усунув.

За змістом частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За загальними вимогами процесуального права, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

За таких обставин судові рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не може вважатись законним й обґрунтованим, тому підлягає скасуванню з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції належить врахувати викладене, встановити всі обставини, що мають значення для справи, дослідити належним чином зібрані у справі докази, надати їм юридичну оцінки та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як касаційний суд дійшов висновку про передачу справи в частині на новий розгляд до суду першої інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410 ,411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2016 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до Індустріальної об`єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного Управління Міндоходів у Харківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ? Державна казначейська служба України в особі Управління державної казначейської служби України в Орджонікідзевському районі м. Харкова про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями державних органів, скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У іншій частині рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик