КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді І інстанції - Савлук Т.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1495/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 26 травня 2008 року, між ним та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. Згідно умов кредитного договору позивачеві надані кредитні кошти в сумі 55 000 доларів США зі строком погашення до 26 травня 2038 року, розмір процентної ставки - 13,3% річних за користування кредитними коштами. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між сторонами укладено договір іпотеки № 86488 від 26 травня 2008 року, за умовами договору позивачем передано в іпотеку квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Позивач вважає, що кредитний договір укладений з порушенням норм чинного законодавства, а саме без дотримання норм п.п. 2,4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк під час укладання кредитного договору приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, повертаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашеної заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 26 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (), та визнати недійсним договір іпотеки №86488 від 26 травня 2008 року, який посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі.

Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 26 травня 2008 року та договір іпотеки №86488 від 26 травня 2008 року, укладені між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції АТ «Укрсиббанк» подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовувало тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що відповідачем, перед укладенням кредитного договору, було в повному обсязі доведено до відома позивача інформацію про всі умови укладення кредитного договору, а також ухвалюючи рішення суд керувався твердженнями, наведеними у висновку експерта №140/07/2017 від 31 липня 2017 року. Зокрема, як вбачається із змісту даного висновку реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору складає 19,06%, на противагу ставці, вказаної банком - 16,29%, проте при визначені реальної ставки були враховані платежі, які не є предметом кредитування. Апелянт наголошує, що експертом помилково вказано про відсутність розмірів щомісячних платежів у валюті наданого кредиту у Додатку №2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту». Враховуючи викладене, апелянт вважає, що висновок судової економічної експертизи №140/07/2017 від 31 липня 2017 року є необґрунтованим і таким, що складений з недоліками.

Відтак, АТ «Укрсиббанк» просило скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 січня 2018 року та ухвали у справі нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовити повністю.

27 вересня 2018 року на адресу суду надійшов відзив від представника позивача - ОСОБА_5, відповідно до якого ним наголошується на правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Вважає, що апелянтом не було спростовано доводів позивача про те, що його було ознайомлено лише з тією інформацією, яка була викладена безпосередньо в змісті самого договору, а відтак апелянтом не було ознайомлено позивача з повною, об'єктивною інформацією про умови кредитування.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача ОСОБА_6, та ОСОБА_7, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката ОСОБА_5, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що26 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк») та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (а.с.11-31 т.1).

Відповідно до п.1.1.-1.3. кредитного договору, банк в порядку та на умовах визначених цим договором, взяв на себе зобов'язання надати Позичальнику грошові кошти в сумі 55 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 266750,00 гривень за курсом НБУ на день укладання договору з оплатою за процентною ставкою 13,30 % річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 26 травня 2038 року, на умовах визначених цим договором.

Відповідно до умови п. 2.1. кредитного договору, забезпеченням виконання зобов'язань Позичальника за цим договором є: застава нерухомості, а саме: квартира, що складається з двох кімнат, загальною площею 42,25, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, та є власністю ОСОБА_2; порука ОСОБА_3, код за ДРФО НОМЕР_1 (а.с.12 т.1).

Того ж дня, 26 травня 2008 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №86488 до договору про надання споживчого кредиту №0 (а.с.32-35 т.1).

Вирішуючи вказаний позов та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість та доведеність позивачем позовних вимог, зокрема в частині того, що відповідач у справі, як особа яка надає банківські послуги, не довела позивачу, як позичальнику реальну процентну ставку за кредитним договором, а позивач за своєю освітою не мав реальної можливості це перевірити, що призвело до встановлення банком завищеної процентної ставки, та порушило права позивача як споживача послуг, у зв'язку з чим визнав недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 26 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (), та недійсним договір іпотеки №86488 від 26 травня 2008 року між цими ж сторонами.

Однак погодитися із вказаним висновком суду колегія суддів не може виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України &qu ;Про захист прав споживачів&q?т ; до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України &que';Про захист прав споживачів&q? п; застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-1341цс15.

Тлумачення статті 230 ЦК Українисвідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

З матеріалів справи вбачається, і сторонами у справі на заперечується, що укладаючи 26 травня 2008 року Договір про надання споживчого кредиту №0 сторони досягли усіх істотних умов договору.

Крім того, судом встановлено, що відповідач у справі повністю виконав взяті на себе зобов'язання визначені п.1.1 Договору та видав позивачу зазначені договором кошти.

Не заперечували сторони і той факт, що на момент укладення оспорюваних договорів між сторонами існувала незгода щодо умов договору.

Також сторони підтвердили, що позивач у справі протягом 8 років здійснював платежі за вказаним споживчим договором, тобто виконував своїх зобов'язання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що згідно висновку судового експерта від 31 липня 2017 року №140/07/2017, судовим експертом встановлено, що реальна процентна ставка на момент укладання договору про надання споживчого кредиту№0 від 26 травня 2008 року складає 19,06% в той час як договором передбачено, що реальна процентна ставка - 16,29% . При цьому судом також встановлено, що вказане здорожчання відбулося за рахунок сплати інших фінансових зобов'язань позичальником, на користь третіх осіб.

Не погоджуючись із вказаним висновком суду апелянт зазначив, що жоден пункт, як Кредитного договору, так і Договору іпотеки не містить посилання на обов'язковість укладення договору страхування перед або після укладення Кредитного договору, не визначено таких зобов'язань позивача і законом, тому укладення вказаного договору є лише волевиявленням сторін, та як наслідок виходить за межі грошових зобов'язань між кредитором та позичальником.

Колегія суддів погоджується із вказаними доводами апелянта та виходячи з положень ст. 89 ЦПК України ставиться до вказаного доказу критично.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що спірні договори - кредитний договір та договір про іпотеку, підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв заперечень чи додаткових вимог щодо умов спірних договорів та в подальшому на протязі тривалого часу виконував умови кредитного договору.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки укладені між сторонами договори не є несправедливими, не суперечать принципу добросовісності, немає істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища позивача як споживача кредитних послуг. Позивач усвідомлював, що отримує грошові кошти в кредит в іноземній валюті, а тому мав усвідомлювати і ризики, пов'язані із здорожчанням іноземної валюти порівняно з національною валютою.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ч.1 п.2 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

З врахуванням викладеного та керуючись ст. 367, 374, 376 , 381-384 ЦПК України, апеляційний суд ,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 січня 2018 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (прож. АДРЕСА_3, ІПН НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» юр. 61050 м. Харків, проспект Московський, 60 ) сплачений судовий збір в розмірі 1653,60 грн.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Мотивований текст постанови виготовлено та внесений до ЄДРСР 22 листопада 2018 року.

Головуючий суддя: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв