Справа № 2-34/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2018 року

Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Ралець Р.В.

секретаря Протас Ю.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубно цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про звернення стягнення та зустрічний позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживача шляхом визнання недійсною кредитної угоди та позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсним договору іпотеки

В С Т А Н О В И В:

На обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача покликається на те, що відповідно до укладеного кредитного договору № 0802/18 від 06.02.2008 відповідач у справі ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 170 000 дол. США з кінцевим терміном виконання взятого зобовязання та повернення коштів 01.02.2018 року.

В забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 06.02.2008 уклали договір іпотеки № 0802/18/1, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 122 кв. м., який розташований за адресою: вул. Л. Українки, 131, с. Плоска Дубенського району Рівненської області.

Окрім того, в забезпечення виконання основного зобовязань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_4 06.02.2008 також було укладено договір іпотеки № 0802/18/1/2, згідно з яким ОСОБА_4 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 78,8 кв. м., який розташований за адресою: вул. Л. Українки, 76, с. Плоска Дубенського району Рівненської області.

В порушення вимог ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України відповідач ОСОБА_3 зобовязань за кредитним договором належним чином не виконав та згідно до розрахунку та графіку погашення кредитних боргових зобовязань кошти позивачу не повертав. У звязку з порушеннями своїх зобовязань відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 113 515,71 дол. США.

У звязку з невиконання відповідачем взятих за кредитною угодою зобовязань та обґрунтовуючи свої вимоги з посиланням на ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», позивач у своєму позові просив визнати дійсними вказані договори іпотеки; звернути стягнення на предмети іпотеки, шляхом продажу вказаних предметів іпотеки позивачем з укладанням від імені відповідачів договорів купівлі продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; виселити відповідачів, які зареєстровані і проживають у згаданих будинках, зі зняттям з реєстраційного обліку; стягнути з відповідачів судові витрати.

В ході судового розгляду, у звязку з реалізацією частини іпотечного заставного майна, до суду стороною позивача подано заяву про зменшення позовних вимог від 03.07.2017 року, а саме щодо звернення стягнення лише на один предмет іпотеки (будинок загальною площею 122 кв. м., який розташований за адресою: вул. Л. Українки, 131, с. Плоска Дубенського району Рівненської області) з початковою ціною реалізації не нижче 852 187,50 грн і виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані і проживають у даному будинку, стягнути з відповідачів судові витрати у справі.

У зустрічному позові ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача шляхом визнання недійсною кредитної угоди № 0802/18 від 06.02.2008 ОСОБА_3 просив визнати недійсною вказану кредитну угоду, укладену між ним та банком.

В обґрунтування заявлених зустрічних вимог ОСОБА_3 посилався на порушення відповідачем (ПАТ КБ «Првиатбанк») пунктів 2.1, 3.3, 3.6, 3.8 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 № 168, ч. 2 ст. 11, ч. 2 ст. 18, п. 5 ч. 1 ст. 21, п. 7 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач стверджував, що якби отримав би від банку повний обсяг необхідної інформації до моменту підписання угоди, то очевидно, що відмовився б від укладення згаданого правочину. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 230 ЦК України, позивач стверджував, що відповідач на час укладення договору замовчував обставини, які могли перешкодити вчиненню правочину, а отже навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Окрім цього, у позові ОСОБА_4 до ПАТ КБ «Приватбюанк» про визнання недійсним договору іпотеки № 0802/18/1/2 від 06.02.2008, позивач просить визнати недійним вказаний договір, укладений між ним та відповідачем.

За вищезазначеними зустрічними позивними вимогами відповідачів у судовому засіданні представник ОСОБА_3, представник позивача ОСОБА_4, представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (ОСОБА_5 Є.) адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги за позовом ОСОБА_3 про захист прав споживача шляхом визнання недійсною кредитної угоди підтримав у повному обсязі. Щодо позову ОСОБА_4 просив залишити без розгляду у звязку із відсутністю предмету спору (зняття обтяження на нерухоме майно буд. № 76 по вул. Лесі Українки в с. Плоска Дубенського району Рівненської області).

Окрім цього у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 представник відповідача просив відмовити за його необґрунтованістю, посилаючись на некоректно сформульовані позовні вимоги банку, неправильно визначену суму заборгованості, в рахунок якої банк просить звернути стягнення, зазначив про порушення банком вимог ст. 109 ЖК Української РСР при формулюванні позовних вимог, про передчасність позову банку, зважаючи на відсутність доказів надсилання боржнику письмової вимоги про усунення порушень свого зобовязання (ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку»), стверджував про неможливість звернення стягнення на Ѕ частину будинку, яка належить не боржнику, а його дружині і виділена їй в натурі.

Дослідивши усі наявні докази по матеріалах справи, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6, про звернення стягнення слід задовольнити частково. У задоволенні ж позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача шляхом визнання недійсною кредитної угоди слід відмовити за їх безпідставністю із слідуючих встановлених в ході судового розгляду обставин справи.

Так, судом достовірно встановлено, що 06.02.2008 між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитну угоду. Предметом даної угоди були умови і порядок надання Банком у рамках Програми мікрокредитування кредиту Позичальнику, загальну суму кредиту згідно з п. 1.2 Договору було визначено у розмірі 170 000 дол. США.

06.02.2008 між даними сторонами також було укладено договір іпотеки №0802/18/1/1, предметом якого було надання Іпотекодавцем в іпотеку майна (будинок за адресою: вул. Лесі Українки, 131, с. Плоска Дубенського району Рівненської області) в забезпечення виконання зобовязань, що випливають з Кредитної угоди від 06.02.2008 № 0802/18.

Судом також було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не виконував належним чином зобовязання за вказаним кредитним договором. Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 21.03.2012 у справі № 2-1331/11 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 було стягнено заборгованість за вищезгаданим кредитним договором в сумі 1 249 740,30 грн. Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 23.05.2012 дане судове рішення в частині стягнення неустойки у вигляді штрафу скасовано та відмовлено в задоволенні цих вимог, а в частині стягнення неустойки у вигляді пені змінено і зменшено розмір неустойки у вигляді пені до 20 000 грн, в решті рішення залишено без змін.

Однією з вимог ПАТ КБ «Приватбанк» за позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки є виселення відповідачів, та інших осіб, які зареєстровані і проживають у будинку, розташованому за адресою: вул. Л. Українки, 131, с. Плоска, Дубенський район, Рівненська область, зі зняттям їх з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України м. Дубно. Однак, відповідно до положень ст. 109 ЖК Української РСР громадянам України, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. При цьому, таке постійне жиле приміщення для осіб, яких виселяють, повинно бути зазначене в судовому рішенні.

Судом достовірно встановлено в даній справі, що іпотечне житло було набуте відповідачем не за кредитні кошти і ще задовго до укладення кредитної угоди. Подана банком позовна заява не містить інформації щодо альтернативного житла у позовних вимогах про виселення. Представник позивача в судовому засіданні також не зміг пояснити у яке саме житло повинні бути переселені ті особи, які мають бути виселені за вимогами позовної заяви. Зважаючи на викладене, вказівку щодо альтернативного житла неможливо зазначити в судовому рішенні, тому така позовна вимога не підлягає до задоволення.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України у постанові від 02.09.2015 у справі № 6-915цс15 та в постанові від 10.02.2016 у справі № 6-2830цс15: за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 8 серпня 2013 року в справі № 1705/2208/2012 за ОСОБА_6 було визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Лесі Українки, № 131, в с. Плоска Дубенського району Рівненської області та виділено мені в натурі згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 30319/1-С від 20.05.2013 року (варіант розподілу № 2) перший поверх: 1-1 коридор площею 12,3 м2, 1-5 житлова кімната площею 20,7 м2; другий поверх: 1-6 коридор площею 11,4 м2, 1-7 туалет площею 1,6 м2, 1-10 житлова кімната площею 14,4 м2, балкон площею 1,6 м2, загальною площею 62 м2 та надвірні будівлі: гараж «Б», Ѕ навісу «Г», що складає 51/100 домоволодіння та має вартість 122 017,86 грн. Згадане судове рішення набрало законної сили.

На вказану обставину посилається і сама ОСОБА_5 у своїй заяві про участь у справі в якості третьої особи. Таким чином, Ѕ частина згаданого будинку не належить жодному з відповідачів чи боржників банку. У вказаній судовій справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності, ПАТ КБ «ПриватБанк» виступав третьою особою. У вказаній судовій справі позивачка ОСОБА_5 наголошувала, що вона не може бути позбавленою належної їй частки у майні через особисті борги свого чоловіка, а тому просила Ѕ частину будинку виділити їй в натурі. Вказана позиція та доводи позивачки були враховані і підтримані судом та відображені в судовому рішенні, що приймалося у справі за участю ПАТ КБ «Приватбанк» і набрало законної сили.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 8 серпня 2013 року в справі № 1705/2208/2012 підтверджено право власності позивачки на Ѕ частину будинку та встановлено, що таке право як наслідок спільних трудових і грошових затрат подружжя ОСОБА_5 на підставі ст. 62 СК України виникло ще до 2006 року, тобто до укладення договору іпотеки 06.02.2008. Тому на переконання суду без письмової нотаріально посвідченої згоди співвласника, яка відсутня у матеріалах іпотечного зобовязання, не можливо звернути стягнення на ту частину майна, яка не належить боржнику ОСОБА_3

Відповідно до положень статей 33, 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк. У такому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Недотримання зазначених правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобовязання.

Отже, у випадках, коли з матеріалів справи вбачається, що письмова вимога, передбачена ст. 35 Закону № 898-IV банком іпотекодавцю та/або боржнику не направлялася, то позов про звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасним, в його задоволенні може бути відмовлено. Тобто недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові.

Така правова позиція суду касаційної інстанції відображена в тому числі й в Узагальненнях судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 роки), підготовлених суддею Верховного Суду України Д. Д. Луспеником та затверджених суддями Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України.

У матеріалах судової справи відсутні належні докази надсилання та вручення відповідачу (боржнику) письмової вимоги про усунення у 30-денний строк порушень письмового зобовязання. Недотримання позивачем вказаних вимог закону хоча й не позбавляє позивача права звертатися з позовом до боржника про виконання основного зобовязання, але є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тому встановленні у судовому засіданні обставини - не надсилання банком письмової вимоги боржнику на виконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» унеможливлює задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 21.03.2012 у справі № 2-1331/11 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за цим же кредитним договором від 06.02.2008 з відповідача вирішено стягнути заборгованість у загальній сумі 1 249 740,30 грн, включаючи заборгованість за кредитом, заборгованість за процентами за користування кредитом, пеню за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, штраф (фіксована частина), штраф (процентна складова).

В частині стягнення з відповідача штрафу, Апеляційний суд Рівненської області рішенням від 23.05.2012 змінив рішення суду першої інстанції і в задоволенні даної позовної вимоги відмовив, зіславшись на те, що заявлені позивачем вимоги про одночасне стягнення штрафу і пені за прострочення сплати кредиту і процентів свідчать про безпідставне намагання кредитора застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного виду за одне й теж правопорушення, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України.

З поданих стороною позивача за первинним позовом розрахунків заборгованості за договором, які додані до позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивачем без врахування та виконання вищезазначеного Рішення суду щодо стягнення коштів за кредитною угодою вбачається, що банк за тим же договором та з тих же підстав продовжено нараховувати відповідачу одночасно і штраф, і пеню, хоча й одне, й інше є видами тієї ж неустойки.

Як наголошується у п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у своєму рішенні в такій категорії справ суд повинен зазначити в тому числі й загальний розмір вимог, і всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки. У звязку з допущенням позивачем тих же помилок при розрахунку, на які раніше вже вказував суд апеляційної інстанції, є очевидною неправильність і необґрунтованість заявленої позовної вимоги в частині визначення загального розміру вимог (та всіх його складових), які підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки. Безпідставність застосування подвійної відповідальності за одне й те ж правопорушення боржника, а також факт неправильності у цій частині розрахунків до позовної заяви визнав у судовому засіданні визнано і самим представник позивача кредитної установи.

Окрім цього, суд зазначає, що з поданням заяви про зменшення позовних вимог від 03.07.2017, позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки з початковою ціною реалізації не нижче 852 187, 50 грн. Однак, допустимим доказом оцінки заставного майна суд приймає документально підтверджену вартості житлового будинку по вул. Лесі Українки, 131 в с. Плоска Дубенського району Рівненської області, що зазначена у Звіті про оцінку від 24.09.2018. Вартість вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд згідно з даним Звітом складає 421 800 грн, тобто вартість будинку є удвічі нижчою, ніж зазначено в позовних вимогах. У судовому засіданні представником позивача також визнано, що дана оцінка дійсно є найбільш актуальною та обґрунтованою і саме така сума, яка вказана у даному Звіті, мала б визначатися як найнижча ціна продажу відповідного обєкта нерухомості. Однак, жодних письмових заяв про уточнення позовних вимог до закінчення розгляду справи стороною позивача подано не було.

На виконання вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку» суд зобовязаний вказати у рішенні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Представник позивача визнавши невідповідність визначеної у позовних вимогах початкової ціни реалізації предмета іпотеки, не подав при цьому жодних заяв про уточнення позовних вимог. За відсутності належних доводів та обґрунтування позовних вимог суд позбавлений можливості їх задовольнити.

У своєму позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, підписаному 12.10.2009, позивач визначив загальну суму вимог до відповідача у розмірі 113 515,71 дол. США. Як стає зрозуміло із наявних у розпорядженні суду матеріалів справи, а також як було визнано під час розгляду справи представниками обох сторін, один з обєктів іпотечного майна був реалізований банком ще до завершення розгляду даної судової справи. Саме тому банк виключив із свого позову вимогу про звернення стягнення на буд. № 76 по вул. Лесі Українки в с. Плоска. Обидві сторони визнали той факт, що в позасудовому порядку вказаний предмет іпотеки було реалізовано, а суму відповідно зараховано в рахунок погашення боргу позичальника перед банком.

Однак, до закінчення розгляду справи сторона позивача так і не змінила позовних вимог в частині визначення тієї суми заборгованості, в рахунок якої просить звернути стягнення на момент закінчення розгляду справи. Фактично, дана сума залишилася такою ж, як і в 2009 році. Сторонами у справі визнано той факт, що згаданий предмет іпотеки реалізовувався саме в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «Приватбанк». Однак як встановлено судом, реалізація заставного майна не відобразилася на сумі боргу. Оскільки без зазначення позивачем згаданої суми боргу рішення суду про задоволення позову не може бути ухваленим, то у задоволенні позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити, оскільки на момент завершення розгляду справи така вимога залишилась не обґрунтованою належним чином.

Оскільки, керуючись принципом змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства (ст. 12, 13 ЦПК України), суд не здійснює замість позивача розрахунку заборгованості і не вправі змінювати заявлені позовні вимоги, а позивач до завершення розгляду справи не надав уточненого розрахунку заборгованості з урахуванням вищевикладених порушень, то сформульована у такому вигляді позовна вимога не може бути задоволеною за необґрунтованістю.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 259, 259 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про звернення стягнення задовольнити частково.

Визнати дійсним договір іпотеки №0802/18/І/1 від 06.02.2008 року укладений між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та ОСОБА_3.

Визнати дійсним договір іпотеки №0802/18/І/2 від 06.02.2008 року укладений між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та ОСОБА_4.

В задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на будинок загальною площею 122,0 кв.м., який розташований за адресою вул.Л.Українки, буд 131 с.Плоска Дубенського району Рівненської області шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №0802/18/І/1 від 06.02.2008 року) та виселення осіб, які в ньому зареєстровані, відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" понесені судові витрати пр. сплаті судового збору в розмірі 1708 (одна тисяча сімсот вісім) гривень 50 копійок та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду судового процесу в розмірі 120 (сто двадцять) гривень.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживача шляхом визнання недійсною угоди №0802/18 від 06 лютого 2008 року, укладеної між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та ОСОБА_3 відмовити за безпідставністю.

Позовну заяву ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсним договору іпотеки №0802/18/1/2 від 06.02.2018 року укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та ОСОБА_4, залишити без розгляду.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду через Дубенський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 08.01.2019 року.

Суддя: