П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2018 року м. Київ

Справа № 760/4467/16-ц

№ апеляційного провадження: № 22-ц/824/908/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Ратнікової В.М.

секретар Глухенька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 27 травня 2016 року, ухвалене під головуванням судді Кицюк В.С., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ТОВ «БМ Банк», у якому з урахуванням уточнень, просив визнати недійсним договір застави від 02 червня 2008 року, укладений між ним та ТОВ «БМ Банк», правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк».

У квітні 2016 року ПАТ «БМ Банк» пред'явило зустрічний позов, у якому просило стягнути із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Банку кредитну заборгованість у розмірі 90 246,13 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту - 80 041,80 доларів США, заборгованість по відсоткам -10 204,33 доларів США, та пеню за несвоєчасно погашені відсотки -77 092,96 грн., пеню за несвоєчасно погашений кредит - 179 783,40 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачі - позичальник та поручитель належним чином не виконують зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим у останніх виникла заборгованість.

27 травня 2016 року ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва позов ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 травня 2016 року позов ПАТ «БМ Банк» задоволено частково. Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «БМ Банк» заборгованість за кредитним договором №505/020608 від 02 червня 2008 року станом на 22 лютого 2016 року яка складається з: 80 041,80 доларів США - заборгованість по кредиту, 10 204,33 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 169 026,78 грн - пеня за несвоєчасно погашений кредит, 72 356,42 гри - пеня за несвоєчасно погашені відсотки.

Стягнуто в рівних частинах із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «БМ Банк» судовий збір в сумі по 19 979, 84 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм матеріального права та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ «БМ Банк» відмовити в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на невірно здійснений розрахунок заборгованості, відсутність доказів отримання досудової вимоги та безпісдтавне стягування всієї суми заборгованості. Також вказує на незастосування судом строків позовної давності відносно суми відсотків.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху та встановлено строк для сплати судового збору .

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовані Апеляційний суд міста Києва, Апеляційний суд Київської області та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

Початком роботи Київського апеляційного суду визначено 3 жовтня 2018 року.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 3 жовтня 2018 року справу призначено судді-доповідачу Невідомій Т.О. у складі колегії суддів: головуючий суддя Невідома Т.О., судді Гаращенко Д.Р., Пікуль А.А.

Ухвалою від 9 жовтня 2018 року дану справу прийнято до провадження Київського апеляційного суду, клопотання ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Соломянського районного суду м.Києва від 27 травня 2016 року задоволено, відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою.

ПАТ &quly;БМ Банк&qu R; у визначений судом строк не скористався наданим йому процесуальним законом правом надання відзиву.

Сторони в судове засідання не з'явилися, були повідомлені про час та місце слухання справи належним чином. Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Як убачається з матеріалів справи, 02 червня 2008 року між ТОВ «БМ Банк» (правонаступник ПАТ «БМ Банк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №505/020608, згідно якого Банк надав відповідачу грошові кошти для придбання нерухомості на первинному ринку в розмірі 155 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,7 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 01 червня 2008 року (а. с. 89-94).

05 листопада 2008 року між ВАТ «БМ Банк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 505/020608 від 02 червня 2008 року, якою підпункт «Відсоткова ставка» було викладено в новій редакції, а саме встановлена відсоткова ставка в розмірі 12 відсотків річних (а. с. 103).

30 листопада 2010 року між ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 505/020608 від 02 червня 2008 року, якою підпункт «Відсоткова ставка» було викладено в новій редакції, а саме встановлено, що з 02 червня 2008 року розмір відсоткової ставки становить 11,7 відсотків річних, з 05.11.2008 року відсоткова ставка становить 12 відсотків річних, з 01 листопада 2010 року - становить 10,5 відсотків річних (а. с. 106).

15 серпня 2012 року між ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду від № 3 до кредитного договору № 505/020608 від 02 червня 2008 року підпункт «Сума Кредиту. Валюта Кредиту» було викладено в новій редакції, а саме встановлено, що залишок основної заборгованості станом на 15 серпня 2012 року складає 111 073 доларів США 74 центи, а також зобов'язано позичальника у забезпечення повернення кредиту, процентів, а також неустойки та інших штрафних санкцій належним чином оформити заставу відповідно до договору застави та застрахувати застраховане майно, поруку відповідно до договору поруки № 505/020608 від 02 червня 2008 року, поруки відповідно до договору поруки № 505/020608-1 від 15 серпня 2012 року (а. с. 109).

ПАТ «БМ Банк» виконало свої зобов'язання належним чином та надало ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 155 000,00 доларів США відповідно до меморіальним ордеру № 550155 від 02 червня 2008 року (а. с. 111).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 02 червня 2008 року між ТОВ «БМ Банк» (правонаступник ПАТ «БМ Банк») та ОСОБА_3 (поручителем), ОСОБА_2 (боржник) було укладено договір поруки №505/020608, за умовами якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за зобов'язаннями боржника, що випливають з кредитного договору № 505/020608 від 02 червня 2008 року, про повернення кредиту в розмірі 155 000,00 доларів США до 01 червня 2018 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,7 відсотків річних, комісію, штрафні санкції у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором (а. с. 112).

05 листопада 2008 року між ВАТ «БМ Банк» та ОСОБА_3, ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки № 505/020608 від 02 червня 2008 року, якою було внесено зміни до зобов'язань поручителя перед кредитором щодо виконання боржником своїх зобов'язань, а саме в розмірі відсоткової ставки, яку змінено на 12 відсотків річних (а. с. 113).

30 листопада 2010 року між ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_3, ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 2 до договору поруки № 505/020608 від 02 червня 2008 року було внесено зміни до зобов'язань поручителя перед кредитором щодо виконання боржником своїх зобов'язань, а саме в розмірі відсоткової ставки, яку змінено на 10,5 відсотків річних (а. с. 115).

02 червня 2008 року ТОВ «БМ Банк» та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір застави № 505/020608. Предметом застави за цим договором є майнові права на об'єкт нерухомості - квартиру будівельний номер 35 у будинку №4а, розташованому за адресою: м. Київ, Солом'янський район, загальна площа - 85,1 кв.м. Будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціальної сфери № 1 (друга черга забудови), будівництво якого не завершено (а. с. 116-120).

Позичальник належним чином умови кредитного договору не виконує, у зв'язку з чим станом на 22 лютого 2016 року виникла заборгованість, яка становить: 90 246,13 доларів США, з яких по тілу кредиту - 80 041,80 доларів США, по відсоткам - 10 204,33 доларів США, пеня за несвоєчасно погашені відсотки - 77 092,96 гривень та пеня за несвоєчасно погашений кредит - 179 783,40 гривні відповідно до розрахунку(а. с. 125-127).

Враховуючи наведене, ТОВ «БМ Банк» звернулося із відповідним позовом до суду.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).ї

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статтей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що позичальник, який добровільно погодився на умови кредитного договору, повинен належно їх виконувати, а уразі порушення зобов'язання настають негативні правові наслідки.

Відповідно до вимог ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Таким чином, договір поруки є таким способом забезпечення виконання зобов'язання, який полягає у залученні третьої особи - поручителя до основного зобов'язання, яке виникло між боржником та кредитором.

Пунктом 4 Договору поруки передбачено, що поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором.

Таким чином, поручитель є солідарним боржником з позичальником, а в силу ч. 1 ст. 543 ЦК України кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

За таких обставин солідарні боржники мають нести солідарну відповідальність за порушення зобов'язання позичальником.

Матеріали справи свідчать, що позичальник належним чином умови кредитного договору не виконує, у зв'язку з чим станом на 22 лютого 2016 року виникла заборгованість, яка становить: 90 246,13 доларів США, з яких по тілу кредиту - 80 041,80 доларів США, по відсоткам - 10 204,33 доларів США, пеня за несвоєчасно погашені відсотки - 77 092,96 гривень та пеня за несвоєчасно погашений кредит - 179 783,40 гривні відповідно до розрахунку(а. с. 125-127).

Таким чином, у відповідачів виникли зобов'язання щодо повернення заборгованості за кредитним договором.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Підпунктом 3.4. Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, зокрема, графіком погашення заборгованості, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України.

Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлено, що 04.12.2014 позичальник сплатив свій останній платіж за кредитним договором, а позивач із відповідним позовом звернувся до суду 04.04.2016, тобто в трирічний термін, встановлений ст. 257 ЦК України.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

Позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

Аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Враховуючи вищевикладене та те, що у 2014 році ОСОБА_2 здійснено останній платіж щодо погашення заборгованості по відсоткам, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо необхідності застосування строків позовної давності щодо стягнення неустойки за 12 останніх місяців перед зверненням позивача до суду з 04.04.2015 правильними.

За наведеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про необхідність застосування строків загальної позовної давності, оскільки останні не сплили відповідно до вимог ст. 257 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на невірно здійснений розрахунок заборгованості не може бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, ОСОБА_2 не надав своїх розрахунків на спростування здійснених позивачем та не провів звірку останніх.

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Позивачем надано розрахунок заборгованості та визначено відповідний розмір пені за несвоєчасне погашення відсотків, за несвоєчасне погашення кредиту у національній валюті України - гривні відповідно до вимог чинного законодавства (а. с. 125-127) та в даній валюті стягнуто розмір пені судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про не зазначення в розрахунку валюти пені є необґрунтованими.

Також не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції посилання в апеляційній скарзі на неотримання вимоги про погашення кредитної заборгованості.

Матеріали справи свідчать, що Банком надсилались такі вимоги на адресу позичальника, поручителя (а. с. 128-137) та ОСОБА_2, знаючи про наявність кредиту, перестав здійснювати погашення заборгованості.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 27 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

В.М. Ратнікова