Справа № 456/3257/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р.Т.
Провадження № 22-ц/783/1040/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 -

ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 31 січня 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_7 звернувся з позовом до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог, ОСОБА_5, про стягнення 100000.00 грн. заборгованості за договором позики від 26.05.2016 року.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог, ОСОБА_5, про стягнення заборгованості за договором позики від 26 травня 2016 року в сумі 100000.00 грн. відмовлено.

Рішення судув апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_7,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Апелянт зазначає, що в суді першої інстанції надав копії виписок з рахунків в ПАТ «Універсал Банк» та ПАТ «Оксі Банк», якими підтверджується факт отримання позичальником грошових коштів в сумі 127053.00 грн. Факт отримання відповідачем вищезазначених грошових коштів, а також грошових коштів, наданих йому готівкою 20.05.2003 року в сумі 70 000.00 грн., підтверджується договором позики, актом приймання - передачі грошей від 26 травня 2016 року, які особисто підписано сторонами, підписання договору позики, акту приймання - передачі сторонами не заперечувалось.

Крім цього, апелянт зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не взяв до уваги, що предметом даного позову є стягнення з ОСОБА_3 заборгованості в розмірі 100000.00 грн., а не визнання недійсним договору позики, який в судовому порядку ніким не оспорювався, не визнавався недійсним. Вважає висновок суду про те, що договір позики від 26.05.2016 року є не укладеним та не породжує для сторін цивільних прав і обов'язків, на досягнення яких він був спрямований, а також висновок суду в оскаржуваному рішенні про необхідність укладення окремих договорів позики, безпідставним та необґрунтованим. На думку апелянта заявленим позовом не порушуються законні права та інтереси третьої особи без самостійних вимог, ОСОБА_5, як колишньої дружини відповідача, враховуючи те, що остання має право на судовий захист і скористалась ним, звернувшись в Скадовський районний суд Херсонської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності та виділення майна в натурі. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_7, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_7, суд першої інстанції, дослідивши договір позики, долучені до нього інші матеріали та оцінивши його справжню правову природу укладення, дійшов висновку, що договір позики необхідно було вчиняти у письмовій формі в момент передачі кожної суми грошових коштів, договір позики від 26.05.2016 р., на думку суду, є неукладеним, та не породжує для сторін цивільних прав і обов'язків, на досягнення яких він був спрямований.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Водночас, за змістом частин 1, 2 ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладенні договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Відповідно до ч.1 , 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру, є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як встановлено судом першої інстанції, про що він зазначив в оскаржуваному рішенні, що 26 травня 2016 року, між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_7 передав, а ОСОБА_3 прийняв у власність 197052 грн. 99 коп., для покупки об'єкта незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1, продовження його будівництва, покупки будматеріалів, оплати будівельних робіт, оформлення права на земельну ділянку за цією адресою, закінчення будівництва, отримання необхідних документів, здачі в експлуатацію та реєстрації права власності на житловий будинок та інші витрати пов'язані з цим будівництвом.

Згідно з пунктом 2 зазначеного договору, позика була надана шляхом зарахування готівкових коштів на рахунок позичальника, що підтверджується випискою позичальника з ПАТ «Універсал Банк» та актом приймання-передачі грошей, а саме: 712,08 грн. зараховано 27.12.2001р.; 2010,00 грн. зараховано 25.03.2002р.; 3911,70 грн. зараховано 02.04.2002р.; 52092,14 грн. зараховано 18.04.2002р.

Відповідно до пункту 3 договору, позика була надана шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок відповідача, що підтверджується випискою з ПАТ «Універсал Банк» та актом приймання-передачі грошей: 2000,00 грн. перераховано 07.02.2002р.; 1500,00 грн. перераховано 11.02.2002р.; 2627,07 грн. перераховано 03.04.2002р.; 10000,00 грн. перераховано 04.04.2002р.; 5400,00 грн. перераховано 15.04.2002р.; 5000,00 грн. перераховано 23.04.2001р.; 600,00 грн. перераховано 07.06.2002р.; 8000,00 грн. перераховано 23.07.2002р.; 1200,00 грн. перераховано 14.01.2003р.; 2000,00 грн. перераховано 21.04.2003р.

В пункті 4 договору зазначено, що позика надана готівкою в сумі 70000,00 грн. 20.05.2003p., що підтверджується актом приймання-передачі грошей.

Відповідно до пункту 5 договору, позика була надана шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок відповідача, що підтверджується випискою з ПАТ «Оксі Банк» та актом приймання-передачі грошей: 30000,00 грн. перераховано 26.05.2016р.

Відповідно до п.6 договору позика є безвідсотковою. Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцеві готівкою на його вимогу всю суму позики або частину позики урахуванням еквіваленту суми позики в доларах США на дату її отримання та на дату її повернення по офіційному курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України. Сума боргу повертається не пізніше, ніж 10 днів з дня отримання вимоги позикодавця про повернення боргу.

У випадку неповернення боргу позичальником, позикодавець має право стягнути заборгованість у судовому порядку з покладенням на позичальника усіх витрат, пов»язаних із судовим провадженням.(п.8 договору позики).

Пункт 10 договору позики передбачає, що договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами, крім відносин, які виникли між сторонами, починаючи з 27 грудня 2001 року, що передбачено ч. 3 ст. 631 ЦК України. Договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов»язань за ним.

Зі змісту договору позики вбачається, що позика була отримана як шляхом зарахування готівкових коштів на рахунок позичальника, що підтверджується випискою з рахунку позичальника в ПАТ «Універсал Банк» та актом приймання-передачі грошей в період з 27.12.2001р. - по 21.04.2003р., в готівковій формі - 20.05.2003р., та випискою з ПАТ «Оксі Банк» та актом приймання-передачі грошей 26.05.2016р.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Частина 1 ст. 204 ЦК України передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги і не врахував при ухваленні оскаржуваного рішення, що договір позики сторонами не оспорювався, недійсним в судовому порядку не визнавався, такий є чинним, а відтак підлягає до виконання.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач, який є позикодавцем, звернувся до позичальника, яким є відповідач, з вимогою про повернення частини позики в розмірі 100000.00 гривень з врахуванням еквіваленту суми позики в доларах США на дату її отримання та на дату її повернення по офіційному курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України відповідно до пункту 6 договору позики - 01 липня 2016 року, яка позичальником отримана, що підтверджується його підписом про отримання цієї вимоги.

Однак, в зазначений термін відповідач не повернув визначену частину грошових коштів, наданих йому в позику, пояснивши, що у нього на даний час відсутні грошові кошти для погашення заборгованості, що є причиною звернення позикодавця до суду з позовом про повернення частини позичених коштів.

Відповідно до розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, сума позики станом на 26.05.2016 року, тобто на час укладення договору позики, становила в доларах СІ1ІА - 32478.47, які станом на 17.10.2016 року за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим НБУ є еквівалентом 837645.37 (вісімсот тридцять сім тисяч шістсот сорок п'ять гривень 37 кой.).

Судом першої інстанції безспірно встановлено, і цього не заперечував представник відповідача, що позичальник не виконав свого обов'язку по поверненню частини належних коштів, про повернення яких з письмовою вимогою звернувся позикодавець, чим порушив умови виконання грошового зобов'язання, належних та допустимих доказів на підтвердження повернення позикодавцеві частини коштів, відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, суду не надав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог ст. ст. 208, 1047 ЦК України договір позики у даному випадку обов'язково необхідно було вчинити у письмовій формі у момент передачі кожної суми грошей, що дійсно підтверджувало б факт позики, а долучені до матеріалів справи копії виписки по особовому рахунку ОСОБА_7 у ВАТ «Універсал банк» та по рахунку ОСОБА_3 в ПАТ «Оксі Банк» від 26.05.2016р., де зазначено рух коштів, як «приватний переказ», а кошти, перераховані позивачем, не зазначені, як позика, не є належними та допустимими доказами на підтвердження перерахунку цих коштів саме як позики, у виписках не зазначено що кошти передані у відповідності до договору позики. Суд першої інстанції не взяв до уваги посилання позивача на рух коштів, як на переказ коштів в рахунок позики, оскільки таке не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, і за встановлених ним обставин дійшов висновку, що позивачем не доведено факту що між ним та відповідачем виникли зобов'язальні відносини передбачені договором позики. А відтак, дослідивши договір позики, долучені до нього інші матеріали та оцінивши його справжню правову природу укладання, суд дійшов висновку, що договір позики від 26.05.2016 р. є неукладеним, та не породжує для сторін цивільних прав і обов'язків, на досягнення яких він був спрямований.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, оскільки такі є безпідставними, необґрунтованими, суперечать чинному законодавству та встановленим фактичним обставинам справи.

Відмовляючи у задоволені позову про стягнення боргу, суд першої інстанції зробив невірний висновок про те, що договір позики між сторонами не укладався, мотивуючи свій висновок тим, що договір позики необхідно було вчиняти у письмовій формі у момент передачі кожної суми грошей, і що кошти, які перераховувались позивачем через банківську систему, в банківських документах не зазначені, як позика.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції безпідставно не врахував, що на підтвердження отримання відповідачем в позику грошових коштів, між сторонами укладено договір позики та акт приймання- передачі грошей, які підписані позичальником та позикодавцем, підписання яких сторонами не заперечується; до підписання договору позики та акту приймання - передачі отримання коштів позичальником від позикодавця підтверджується і шляхом зарахування коштів на рахунок позичальника, так і безготівковим перерахуванням кошті на рахунок позичальника, що ним не заперечувалося.

Зазначені факти не спростовані та відповідач не оспорює укладення договору позики, не заперечує отримання ним коштів у позику, які не повернув на вимогу позичальника.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції безпідставно не врахував те, що відповідач не заперечував отримання ним коштів з цільовим призначенням, зазначеним у договорі позики, не заперечував свого обов»язку повернути позичені кошти, неможливість невиконання якого пояснював лише відсутністю у нього коштів.

Тобто, відповідачем визнавався договір позики, такий ним не заперечувався, як і не заперечувався факт отримання ним позичених у позивача коштів, однак суд першої інстанції не врахував зазначених обставин при ухваленні оскаржуваного рішення суду, безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7

Висновки суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_7 з тих підстав, що договір позики є неукладеним, є безпідставними та необґрунтованими, спростовуються встановленими судом апеляційної інстанції фактичними обставинами справи, зазначеними вище.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував положень ст.204 ЦК, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом не дійсним (оспорюванні правочини), та не взяв до уваги, що договір позики, укладений 26.05.2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 є чинним, такий його сторонами не оспорювався, а відтак підлягає до виконання.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частина 2 ст.1047 ЦК передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На думку колегії суддів суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, що на підтвердження договору позики може бути представлена не лише письмова розписка, а й, наприклад, платіжне доручення банку, рахунок-фактура на товари тощо. Основне те, щоб ці документи підтверджували передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Банківські документи, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, що з врахуванням положень ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження передачі грошових коштів у позику та отримання таких, між позикодавцем та позичальником підписано договір позики та акт приймання- передачі грошей, які сторони не оспорюють, і така форма надана договору за бажанням сторін, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 631 ЦК України.

За вищенаведеного, колегія суддів вважає, що договір позики, укладений 26.05.2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, підписаний ними акт приймання - передачі грошей та банківські документи, є належними доказами, що свідчить про наявність між сторонами саме договірних відносин позики.

За договором позики, який є одностороннім правочином, на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачений договором (ст.ст.1049 ЦК).

Відмова позичальника повернути заборгованість згідно з вимогою позикодавця з підстав відсутності у нього коштів, на думку колегії судів, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_7

Враховуючи положення ст. 13 ЦПК України, те, що позивач просить стягнути з відповідача лише частину позичених коштів у розмірі 100000.00 грн., колегія суддів вважає позовні вимоги ОСОБА_7 підставними, а відтак задоволює їх, та стягує з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 100000.00 грн. заборгованості за договором позики від 26 травня 2016 року.

З врахуванням положень 141 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 2500.00 грн. судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з»ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищенаведеного, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення, колегія суддів вважає, що рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 31 січня 2018 року, слід скасувати та ухвалити постанову, якою якою позовні вимоги ОСОБА_7 задовольнити та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 100000.00 грн. заборгованості за договором позики від 26 травня 2016 року.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_7 - задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 31 січня 2018 року - скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_7 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 100000.00 грн. заборгованості за договором позики від 26 травня 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 2500.00 грн. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30.08.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.