СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/8999/15-ц

пр. № 2/759/76/18

26 вересня 2018 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,

секретаря судового засідання Чернишук К.О.,

за участю: представника правонаступника ОСОБА_1,

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представників відповідачів ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

у червні 2015 р. представник позивача звернувся із позовними вимогами, з урахуванням уточненої позовної заяви просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 05.05.2010, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Березенець Ю.Г., скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 09.08.2010, реєстраційний номер майна 31186065, номер запису 44267. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.02.2006 між ОСОБА_7, правонаступником якої є позивач, та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у позику грошові кошти в сумі 80000 доларів США 00 центів, на строк до 31.12.2012 для придбання квартири АДРЕСА_1. Умовами договору передбачено право вимоги позикодавця щодо передання в іпотеку зазначеної квартири в разі неможливості повернення позики у встановлений строк. Позичальник у визначений строк боргу не повернув. На вимогу ОСОБА_7 про передачу їй в іпотеку квартири, відповідач ОСОБА_2 повідомив про те, що нерухоме майно подаровано ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 05.05.2010. Позивач зазначає, що на момент укладення спірного договору волевиявлення відповідача ОСОБА_2 не було вільним, укладення договору не спрямоване на реальне настання правових наслідків, договір укладено фіктивно. Переоформлення майна здійснено з метою збереження від конфіскації в кримінальних провадженнях, що на той період часу проводились відносно ОСОБА_2 На думку позивача, спірний договір порушує його права як кредитора позичальника через наявність якого позбавлений можливості реалізувати своє право на відчуження майна для задоволення своїх інтересів за договором позики від 01.02.2006. Договір підлягає визнанню недійсним з підстав ч. 3,ч. 5 ст. 203,ст. 234 ЦК України.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, зазначені в позові.

У судовому засіданні ОСОБА_2 проти позову заперечував, посилаючись на безпідставність позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник у судовому засіданні проти позову заперечували з підстав необґрунтованості та безпідставності позовних вимог. У письмових запереченнях від 20.02.2018 зазначили, що спірний договір дарування квартири вчинено з настанням реальних, правових наслідків, зокрема, договір укладено в належній формі, після вчинення правочину внесено відповідний запис Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідач з дітьми зареєстровані за місцезнаходженням квартири, проживають в ній, сплачують комунальні послуги. Крім того, спірним договором права позивача порушено не було, існування договірних відносин між позивачем та ОСОБА_2 на підставі договору позики, не передбачає право вимоги позивача на передачу в іпотеку квартири, даної домовленості між сторонами в належній формі досягнуто не було, відповідних умов щодо цього в договорі не зазначено та нотаріально не посвідчено.

Представник Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлявся належним чином, 20.03.2017 до суду надійшли пояснення про те, що дії з реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень з 01.05.2016 відносяться до повноважень Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Дії посадових осіб Реєстраційної служби позивачем не оскаржуються, а тому просять слухати справу за їх відсутності (а.с.34-36 т. 3).

Представник комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» у судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлявся належним чином (а.с. 59, 76, 95, 143 т. 1, а.с. 168, 188 т. 2, а.с. 9, 19, 58, 75 т. 3), про причини неявки суд не повідомив, пояснень щодо предмету позову до суду не надходило.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

01.02.2006 ОСОБА_7 та ОСОБА_2 уклали договір позики (а.с. 7-8 т. 1), відповідно до п. 1.1 якого позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 80000 доларів США 00 центів для купівлі квартири АДРЕСА_1, а позичальник зобов'язується повернути позику з процентами. Позика надається строком до 31.12.2012 (п.1.2).

Пунктом 2.2.2 договору визначено право позикодавця вимагати укладення договору іпотеки квартири, яку має намір придбати позичальник, у випадку неможливості повернення повної суми позики. Позичальник зобов'язується повідомити позикодавця про неможливість повернення позики та передати позикодавцю в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, у випадку неспроможності повернути позику в повному обсязі (п. 2.3.2).

01.02.2006 та 08.09.2006 ОСОБА_2 на підставі розписки підтвердив отримання коштів від ОСОБА_7 на загальну суму 80000 доларів США 00 центів (а.с. 9-10 т. 1).

24.02.2006 між АКБ «Форум» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №35/06/01-N (а.с. 106-107 т.1), в силу якого банк надає позичальнику кредит для купівлі квартири на вторинному ринку нерухомості у сумі 100000 доларів США 00 центів (п.1.1). Забезпеченням повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування та можливої неустойки є договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 (п. 2.1).

24.02.2006 АКБ «Форум» та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, а саме, квартира АДРЕСА_1. На вказане майно нотаріусом накладено заборону відчуження (а.с. 128-131 т. 2).

У зв'язку з виконанням ОСОБА_2 зобов'язань по кредитному договору, 04.10.2007 АКБ «Форум» звернулося до приватного нотаріуса з листом про зняття заборони відчуження квартири (а.с. 85 т. 2).

05.05.2010 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір дарування квартири, відповідно до умов якої остання прийняла в дар від дарувальника безоплатно квартиру АДРЕСА_1, що належала дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.02.2006 (а.с. 11-12 т. 1).

09.08.2010 здійснено державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_3 Відомості у Державного реєстру іпотек щодо майна відсутні (а.с. 13-14 т. 1).

Відповідно до довідки форми №3 від 15.07.2015 у квартирі АДРЕСА_1 з 23.11.2007 зареєстрованими є ОСОБА_3-власник, ОСОБА_8, ОСОБА_9-син (а.с. 84 т. 2).

Після закінчення строку дії договору ОСОБА_7 звернулась до ОСОБА_2 з вимогою про повернення позики, а в разі неможливості повернення - укласти договір іпотеки квартири (а.с. 31 т. 1).

12.05.2015 ОСОБА_2 повідомив про відсутність можливості повернення коштів та укладення договору іпотеки квартири АДРЕСА_1 (а.с. 32 т. 1).

Ухвалою суду від 19.05.2015 задоволено заяву представника ОСОБА_7, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 51-52 т. 1).

Ухвалою суду від 24.03.2016 по справі призначено експертизу щодо визначення давності документів (а.с. 216-217 т. 2).

24.10.2016 ухвалою суду відновлено провадження по справі (а.с. 4 т. 3 ).

17.11.2016 до суду надійшло повідомлення про неможливість проведення експертизи (а.с. 12 т. 3).

Ухвалою суду від 16.03.2017 справу прийнято до провадження судді Ул'яновської О.В. (а.с. 24 т. 3).

01.09.2017 до суду надійшов договір відступлення права вимоги від 06.04.2017, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, відповідно до п. 1.1 якого первісний кредитор відступає на користь нового кредитора усі свої права і обов'язки позикодавця за договором позики від 01.02.2006, укладеного з ОСОБА_2 (а.с. 49 т. 3).

Ухвалою суду від 29.01.2018 до участі у справі в якості правонаступника залучено ОСОБА_5 (а.с. 67 т. 3).

16.02.2018 до суду подано уточнену позовну заяву про визнання договору дарування недійсним (а.с.81-85 т. 3).

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.1-ч.5 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину с недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Обґрунтовуючи позов позивач посилався на те, що вказаний договір дарування укладено за відсутності волевиявлення його сторін, без реального настання наслідків, є фіктивним, оскільки був укладений між відповідачами з метою збереження від конфіскації в кримінальних провадженнях, що на той період проводились відносно ОСОБА_2, який усвідомлював негативні наслідки, що можуть настати для нього, також посилався на те, що договір укладений без наміру настання наслідків, що обумовлені ним, укладений між близькими особами.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання спірного договору дарування передано майно, а саме - квартиру, що підтверджено самим договором дарування. Правочин вчинено після скасування заборони на відчуження квартири, що було накладено внаслідок існування боргових зобов'язань відповідача. На момент вчинення правочину заборони в реєстрі іпотек не було, реєстрацію права власності на квартиру внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач з дітьми є зареєстрованими за місцезнаходженням квартири, договір між сторонами було укладено в належній формі та досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно.

Разом із тим, у судовому засіданні стороною позивача не доведено належними та допустимими доказам того, що спірний договір укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Диспозитивність цивільного судочинства визначена ст. 11 ЦПК України в якій зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Суд звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів, що спірним договором порушено його права чи інтереси щодо об'єкту дарування - квартири. Між позивачем, як правонаступником позикодавця, та ОСОБА_2 існують боргові зобо'язання щодо коштів, а не майна, зазначення в договорі позики умови вимагати укладення з позичальником договору іпотеки квартири, не дає позивачу право пред'явлення вимоги до майна, оскільки самого договору іпотеки між сторонами укладено не було, вимога на укладення такого правочину позивачем не пред'являлась, а тому суд приходить до висновку що права та інтереси позивача укладеним договором дарування від 05.05.2010 не порушено.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 9 та 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

З огляду на вказані положення закону, суд у судовому рішенні зазначає про те, що після набрання рішенням законної сили підлягають скасуванню заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру, накладену на підставі ухвали суду від 19.06.2015.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 12, 16, 203, 215, 234, 626, 717 ЦК України; ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

у позовних вимогах ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання договору недійсним відмовити.

Зняти арешт накладений на підставі ухвали Святошинського районного суду м. Києва вді 19.06.2015, а саме: з квартири АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири, укладеного 05.05.2010 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю.Г.

Враховуючи п.п. 15.5. п. 15 Розділу 13 Перехідні положення ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Ул'яновська

Повний текст судового рішення складено 26.09.2018.