ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 351/1152/14-ц

провадження № 61-4368 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Приватне підприємство «Кедр»,

відповідачі: ОСОБА_4, Снятинська міська рада Івано-Франківської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану адвокатом Яремчуком Віталієм Володимировичем, на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2015 року, ухвалене у складі судді Бельми М. В., та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2016 року, постановлену у складі колегії суддів: Соколовського М. В., Беркій О. Ю., Пнівчук О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року Приватне підприємство «Кедр» (далі - ПП «Кедр») звернулось з позовом до ОСОБА_4, Снятинської міської ради Івано-Франківської області, в якому просило визнати недійсним свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю, розташовану у АДРЕСА_1, видане ОСОБА_4 17 березня 2009 року виконавчим комітетом Снятинської міської ради.

Зазначає, що згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку, виданим на підставі договору купівлі-продажу від 2 квітня 2010 року, ПП «Кедр» має у власності земельну ділянку площею 0,0805 га для обслуговування торгового павільйону у АДРЕСА_2.

2 липня 2012 року земельно-узгоджувальна комісія встановила, що на належній ПП «Кедр» земельній ділянці знаходиться кут будівлі шириною 40 см та довжиною 7 м, які є частиною нежитлового приміщення міні-пекарні, розташованого у АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4

Оскільки дана будівля має бути площею 143,7 кв.м без прибудови, а передана ОСОБА_4 у власність будівля має площу 175,2 кв.м з прибудовою, зведеною самочинно, дане приміщення не може бути об'єктом права власності. Позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно площею 175,2 кв.м, розташоване у АДРЕСА_1, видане ОСОБА_4 17 березня 2009 року.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 8 грудня 2014 року у задоволенні позову ПП "Кедр" відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини, які стосувалися права власності на нежитлову будівлю ОСОБА_4, припинені договором дарування від 5 червня 2009 року, за яким він відчужив вказане приміщення ОСОБА_7, а також із ненадання позивачем доказів того, що дана прибудова є самочинною.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 2 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, мотивувавши тим, що суд повно та всебічно дослідив обставини справи, надав усім доводам сторін та дослідженим доказам належну правову оцінку, у зв'язку з чим ухвалив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2015 року рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 8 грудня 2014 року та ухвала апеляційного суду Івано-Франківської області від 2 лютого 2015 року залишені без змін.

У серпні 2015 року ПП «Кедр» звернулося до Снятинського районного суду Івано-Франківської області із заявою про перегляд судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами.

У заяві про перегляд ПП «Кедр» посилалося на наступні обставини.

Із матеріалів перевірки, проведеної Снятинським РВ УМВС Івано-Франківської області за заявою представника ОСОБА_5- ОСОБА_8, заявнику ПП «Кедр» стало відомо, що рішенням виконавчого комітету Снятинської міської ради Івано-Франківської області № 182 від 5 листопада 1993 року МП «Україна-бізнес» надано дозвіл на добудову складського приміщення по АДРЕСА_1, яке і було предметом спору у цій справі, а 15 лютого 1996 року, відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного із представництвом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Снятинському району Івано-Франківської області, МП «Україна-бізнес» набуло спірне приміщення у власність. Однак ані назване рішення, ані договір купівлі-продажу для ознайомлення позивачу не надавалися.

15 липня 2015 року ПП «Кедр» звернулося з відповідним запитом до Архівного відділу Снятинської районної державної адміністрації та Трудового архіву Снятинського району про виготовлення і видачу копії вказаних рішень та договору купівлі-продажу.

21 липня 2015 року були отримані: копія рішення виконавчого комітету Снятинської міської ради Івано-Франківської області від 5 листопада 1993 року щодо надання дозволу МП «Україна-бізнес» на добудову складського приміщення біля меблевого цеху у АДРЕСА_1 після погодження добудови із районною архітектурою; копія договору купівлі-продажу від 15 лютого 1996 року, укладеного між Регіональним відділенням Фонду Державного майна України по Снятинському району Івано-Франківської області та МП «Україна-бізнес» щодо купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 143, 7 кв.м, розташованого у АДРЕСА_1.

Рішення виконавчого комітету Снятинської міської ради народних депутатів № 182 від 5 листопада 1993 року і договір купівлі-продажу від 15 лютого 1996 року в ході попередніх судових засідань у цій справі не досліджувалися і не оцінювалося, оскільки відповідачі свідомо замовчували факт їх наявності. В той же час названі рішення та договір мають істотне значення для правильної оцінки фактичних і правових обставин справи, так як однією з підстав для відмови у позові суд визнав відсутність правовстановлюючих документів, які б достовірно визначали площу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1, набутого у власність МП «Україна-бізнес».

Проте договір купівлі-продажу від 15 лютого 1996 року, укладений між МП «Україна-бізнес» та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Снятинському району Івано-Франківської області, є правовстановлюючим документом, в якому вказано площу набутої підприємством будівлі у розмірі 143,7 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету Снятинської міської ради від 22 квітня 2008 року ПП «Україна-бізнес» надано дозвіл на переоформлення права власності на нерухоме майно, що йому належить, на ім'я ОСОБА_4

Отже, свідоцтво про право власності на нерухоме майно могло бути видане ОСОБА_4 тільки на приміщення загальною площею 143,7 кв.м, а не площею 175,2 кв.м, як зазначено в оскаржуваному свідоцтві про право власності.

З огляду на наведені обставини, рішення виконавчого комітету Снятинської міської ради народних депутатів № 182 від 5 листопада 1993 року та договір від 15 лютого 1996 року мають всі ознаки нововиявлених обставин, оскільки не були відомі позивачу на час розгляду справи, входять до предмета доказування і впливають на висновок суду про права та обов'язки учасників процесу. Тому, вважав заявник, рішення Снятинського районного суду від 8 грудня 2014 року підлягає перегляду у зв'язку із нововиявленими обставинами, якими є рішення виконавчого комітету Снятинської міської ради народних депутатів № 182 від 5 листопада 1993 року та договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між МП «Україна-бізнес» та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Снятинському району Івано-Франківської області 15 лютого 1996 року.

Ухвалою Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 28 серпня 2015 року заяву ПП «Кедр» направлено для розгляду за підсудністю до Косівського районного суду Івано-Франківської області.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2015 року заяву ПП «Кедр» про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 8 грудня 2014 року задоволено.

Рішення Снятинського районного суду від 8 грудня 2014 року скасовано у зв'язку з нововиявленими обставинами та ухвалено нове рішення.

Позов ПП «Кедр» задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17 березня 2009 року, видане виконавчим комітетом Снятинської міської ради Івано-Франківської області ОСОБА_4 на право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви з ухваленням нового рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини, на які посилався заявник, є істотними для справи, які не були і не могли бути відомі позивачу на час розгляду справи, тому є нововиявленими.

Із копії рішення виконавчого комітету Снятинської міської ради народних депутатів Івано-Франківської області № 182 від 5 листопада 1993 року суд встановив, що МП «Україна-бізнес» отримало дозвіл на добудову складського приміщення по АДРЕСА_1 за умови погодження попередньо добудови з районною архітектурою. Тобто згідно даного рішення МП "Україна-бізнес" повинно було попередньо погодити добудову з районною архітектурою, оформивши проектні документи та дозволи, і тільки тоді подати відповідні документи на розгляд та затвердження сесії міської ради.

Із відповіді Снятинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, відділу містобудування, архітектури та містобудівного кадастру від 13 жовтня 2015 року за № 01-5/46 судом першої інстанції встановлено, що в архіві відсутня проектна документація на проведення МП «Україна-бізнес» або ОСОБА_4 у період з 1993 по 2009 роки добудови, розбудови, перебудови нежитлових приміщень по АДРЕСА_1.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що ані МП «Україна-бізнес», ані ОСОБА_4 не погодили попередньо добудову з районною архітектурою, як це передбачено рішенням виконавчого комітету Снятинської міської ради народних депутатів Івано-Франківської області № 182 від 5 листопада 1993 року та діючим законодавством, отже добудова до нежитлового приміщення, яка призвела до збільшення його площі відносно площі, набутої на підставі договору купівлі-продажу, є самочинним будівництвом, а свідоцтво про право власності на неї - незаконним.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився із висновками про те, що обставини, на які посилалось ПП «Кедр», є нововиявленими, не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи. Суд дійшов правильного висновку про задоволення заяви про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, скасувавши рішення і задовольнивши позов ПП "Кедр" про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке добудовано самочинно.

У березні 2016 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5, в інтересах якого діє адвокат Яремчук В. В., звернувся із касаційною скаргою на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2016 року, в якому просив скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 посилається на те, що наявність рішення виконавчого комітету Снятинської міської ради Івано-Франківської області від 5 листопада 1993 року свідчить про надання дозволу на зведення прибудови до нежитлового приміщення, така добудова зведена до набуття чинності Цивільним кодексом України 2003 року, тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення статті 376 ЦК України.

Також посилається на те, що 12 квітня 2007 року укладено договір оренди земельної ділянки, на якій розташована спірна нежитлова будівля саме у такому розмірі, на який видано свідоцтво про право власності.

Крім того, заявник вказує, що суд безпідставно не взяв до уваги рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2014 року, яким ПП «Кедр» відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування спірного нежитлового приміщення від 5 червня 2009 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього ж суду від 29 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

У травні 2016 року від ПП «Кедр» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ПП «Кедр» посилається на те, що судові рішення є законними, оскільки ґрунтуються на доказах, які у розумінні статті 361 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, є нововиявленими та доводять позовні вимоги щодо незаконності оспорюваного свідоцтва про право власності, одержаного ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Снятинської міської ради Івано-Франківської області від 26 лютого 2009 року. Також посилається на те, що прибудова є самочинною з огляду на Інструкцію про порядок технічної інвентаризації майна від 24 травня 2001 року, за якою на об'єкти всіх форм власності, незалежно від того, чи побудовані вони за належно оформленими проектами чи самочинно, виготовляється технічний паспорт, проте такий паспорт не є доказом правомірності набуття права власності. Що стосується договору оренди земельної ділянки від 12 квітня 2007 року, на яку посилається відповідач, то цей договір укладено на три роки, земельна ділянка надана для обслуговування міні-пекарні і там не вказано розмір приміщення, розташованого на цій земельній ділянці.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту третього частини другої статті 361 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, підставами перегляду судових рішень, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, у зв'язку з нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга статті 361 ЦПК України). Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

До нововиявлених обставин належить матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення справи. Необхідними ознаками існування нововиявлених обставин є одночасна наявність трьох таких умов: їх існування на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; істотність даних обставин на час розгляду справи, тобто коли врахування їх судом мало б наслідком ухвалення іншого рішення.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

У даній справі, мотивуючи рішення про скасування попереднього рішення за заявою про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано взяли до уваги те, що рішенням виконавчого комітету Снятинської міської ради народних депутатів Івано-Франківської області № 182 від 5 листопада 1993 року та договором купівлі-продажу від 15 лютого 1996 року, які є правовстановлюючими документами при вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності, встановлено площу нежитлового приміщення, придбаного МП «Україна-бізнес», право власності на яке оспорюється, проте ці обставини стали відомі вже після ухвалення рішення, хоча існували на час розгляду справи.

Отже обставини, на які посилався заявник, є істотними для справи, що не були і не могли бути відомі позивачу на час розгляду справи, тому суд правильно вважав, що такі обставини є нововиявленими.

Наявність таких обставин істотно змінює обставини справи та впливає на доведеність позовних вимог, тому врахування їх судом стало наслідком ухвалення іншого рішення.

Так, за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства», заява № 44277/98, лише наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи. Якщо порушення були вчиненні з боку публічного органу, а не громадянина, то у такому випадку буде мати місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та відповідно відбуватись порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд справ людини у рішенні у справі «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року заява № 30352/03, також наголошує на одному з обов'язкових критеріїв правомірності втручання у право мирного володіння майном - його пропорційності, справедливій рівновазі між суспільним та приватним інтересами. Складові цього критерію не є універсальними (абсолютними), оскільки немає чіткого, виключного переліку обставин, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення цієї справедливої рівноваги.

У даній справі судом не було встановлено порушень з боку публічного органу, які би призводили до позбавлення особи (відповідача) права на майно, натомість встановлені порушення, вчинені самим власником, щодо оформлення такого права у порядку, визначеному національним законодавством, чинним на час такого оформлення.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, щодо неврахування при розгляді справи наявності договору оренди земельної ділянки і застосування при вирішенні спору статті 120 ЗК України, не випливають на правильність вирішення спору, оскільки стосуються інших правовідносин.

Посилання в касаційній скарзі на те, що правовідносини сторін не можуть регулюватись положеннями статті 376 ЦК України, оскільки виникли у 1993 році, також є безпідставними, оскільки свідоцтво про право власності, яке оспорюється, отримано відповідачем у 2009 році.

Отже, касаційний суд погоджується з висновками, викладеними в оскаржуваних судових рішеннях, оскільки вони відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону при перегляді справи у зв'язку з нововиявленими обставинам, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовано.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають, оскільки стосуються повторної переоцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанції, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану адвокатом Яремчуком ВіталіємВолодимировичем, залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик