Єдиний унікальний номер судової справи 486/1052/18
Номер провадження 22-ц/812/445/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

17 грудня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Южноукраїнським міським судом Миколаївської області 17 жовтня 2018 року, під головуванням судді Далматової Г.А. в приміщені цього ж суду о 10 год. 59 хв., з врахуванням додаткового рішення того ж суду від 26 жовтня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне об'єднання», про зміну договору найму житлового приміщення,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну договору найму житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18 січня 2005 року батько позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відповідно до ордеру за НОМЕР_1 отримав на склад сім'ї з чотирьох осіб (дружина ОСОБА_2, дочка ОСОБА_3, син ОСОБА_6) трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

25 лютого 2005 року у вищезазначену квартиру вселились та були зареєстровані: квартиронаймач ОСОБА_4, його дружина ОСОБА_2, їх син ОСОБА_6, а також дочка квартиронаймача ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_7, батьками якого є відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_8, якого теж зареєстрували в спірній квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, проте до цього часу значиться наймачем спірної квартири.

Після його смерті позивач проживала з опікуном, але весь цей час була зареєстрована за адресою: квартира АДРЕСА_1.

Позивач зверталась до відповідача з пропозицією поділити спірну квартиру, змінити договір найму жилого приміщення та розділити особові рахунки, проте остання від такої пропозиції категорично відмовилась.

Натепер квартира не приватизована. При цьому житлова площа квартири становить 43.8 кв.м., всі житлові кімнати не зв'язані між собою спільним входом та можуть бути предметом житлового найму.

Посилаючись на викладені обставини справи, та неможливість дійти згоди з відповідачем у добровільному порядку, ОСОБА_3 просила суд змінити договір найму квартири АДРЕСА_1, виділивши їй у користування кімнату площею 10.5 кв.м. та надавши відповідачу з дітьми дві кімнати площею 12.6 кв.м. та 20.7 кв.м., а також залишивши у спільному користуванні кухню, коридор, туалет і ванну кімнату.

Відповідач ОСОБА_2 надала до суду письмові заперечення, в яких позовні вимоги не визнала та у їх задоволені просила відмовити. Зазначала, що позивач жодного дня не прожила у спірній квартирі, та з 1999 року і по цей час проживає в іншій квартирі. Вказувала на те, що за життя ОСОБА_4 мав намір оформити квартиру на єдиного сина ОСОБА_9 задля чого оформив на ОСОБА_2 довіреність. Також пояснювала, що у 2010 році намагалась переоформити договір найму, проте отримала відмову у зв'язку з ненаданням згоди позивачем. Крім того, відповідач надала до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 20 серпня 2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне об'єднання» (далі - КП «ЖЕО»).

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 жовтня 2018 року, з врахуванням додаткового рішення того ж суду від 26 жовтня 2018 року, позов задоволено.

Змінено договір найму жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1, виділивши в користування ОСОБА_3 жилу кімнату площею 10.5 кв.м. із лоджією площею 1.9 кв.м., а ОСОБА_2 разом з дітьми ОСОБА_9 і ОСОБА_7 жилі кімнати площею 12.6 та 20.7 кв.м. Кухню, коридор, ванну кімнату, туалет, стінну шафу залишено в загальному користуванні.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі, шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 704 грн. 80 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони у добровільному порядку не можуть дійти згоди щодо порядку користування квартирою та оплати комунальних послуг, а також відсутністю згоди щодо добровільного порядку зміни договору найму. Визначаючи порядок користування спірною квартирою, суд першої виходив з того, що такий порядок відповідає інтересам усіх осіб, що проживають в квартирі, не порушує їх житлових прав і забезпечує захист інтересів позивача, оскільки відновлює її порушене право на житло.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.16 вказаного Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.104 ЖК Української РСР член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу.

У разі відмовлення членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Отже, законодавством визначено рівність прав і обов'язків усіх членів сім'ї наймача та передбачено можливість встановлення судом порядку користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду лише при одночасному вирішенні питання про зміну договору найму жилого приміщення.

Відповідно до роз'яснення, викладеного в абзаці 2 пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі ордеру НОМЕР_1 від 18 січня 2005 року, батько позивача - ОСОБА_4 на склад сім'ї з чотирьох осіб, у тому числі дружина - ОСОБА_2, дочка - ОСОБА_3, син - ОСОБА_6, отримав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Вказаний житловий будинок перебуває на балансі Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне об'єднання».

Квартира складається з трьох житлових кімнат житловою площею 43.8 кв.м, загальною площею 70.5 кв.м. Всі житлові кімнати квартири ізольовані. Особовий рахунок на квартиру оформлено на ОСОБА_4, який ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Відповідно до виписки з домової книги про реєстрацію у вищевказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_7

Отже, суд першої інстанції враховуючи вищевикладене та взявши до уваги, що зміна договору найму спірного жилого приміщення за варіантом, запропонованим позивачем, не призведе до штучного погіршення її житлових умов, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

При цьому, слід зазначити, що при такому варіанті зміни договору житлового найму житлові умови відповідача не погіршуються, оскільки частка квартири, яка залишиться у її користуванні разом з дітьми є значно більшою за необхідну норму.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_3 втратила право користування цим житлом, оскільки у спірній квартирі не проживає, не заслуговують на увагу, оскільки такі обставини не мають правого значення для вирішення справи.

Також, відповідачем порушувалось питання щодо застосування до спірних правовідносин строків позовної давності в зв'язку з їх пропуском позивачем.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (ст.391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.1ст.257 ЦК України).

Вказані приписи поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред'явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

За вказаних обставин, позовна давність на заявлені позивачем вимоги не поширюється, що вірно констатував і суд першої інстанції, а тому доводи апеляційної скарги щодо безпідставного незастосування судом наслідків спливу позовної давності є необґрунтованими, та такими, що гуртуються на помилковому тлумаченні закону.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ЦПК України та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Обґрунтованих доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права, а також посилання на обставини, які давали б суду апеляційної інстанції підстави для переоцінки доказів та спростування висновків суду, апеляційна скарга також не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 жовтня 2018 року, з врахуванням додаткового рішення того ж суду від 26 жовтня 2018 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 20 грудня 2018 року