Справа № 369/709/17 Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/2976/18 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 4 28.08.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 серпня 2018 року м. Київ

Справа № 369/709/17-ц

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Коцюрби О.П.,

Олійника В.І.,

секретар судового засідання Немудра Ю.П.,

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Дочірнє підприємство «Дніпровський круг» (апелянт),

розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Дніпровський круг», в особі представника ОСОБА_5, на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, у складі судді Усатова Д.Д., від 31 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства (далі ДП)«Дніпровський круг» про визнання майнових прав.

Посилався на те що, 12 січні 2016 року між ним та відповідачем укладено договір про пайову участь у фінансуванні будівництва № 7-2/07/06-Б .

12 грудня 2013 року між позивачем та відповідачем була підписана додаткова угода та п. 2.1 договору викласти у наступній редакції: «2.1 за цим договором відповідач зобов'язується за рахунок коштів залучених від позивача, вчинити дії, пов'язані з будівництвом об'єкту і передачею позивачу документів на відповідну частину житлового будинку, а позивач зобов'язується забезпечити відповідне фінансування будівництва об'єкта та оформлення права власності на квартиру на умовах цього договору. При отриманні грошових коштів від позивача для фінансування будівництва житлового будинку у відповідача виникають боргові зобов'язання перед позивачем. Ці боргові зобов'язання погашаються відповідачем з передачею позивачу по закінченню будівництва документів для оформлення права власності на відповідну частину житлового будинку, а саме на однокімнатну квартиру за номером 45 на шостому поверсі, другого під'їзду житлового будинку № 51, по вул. Білогородська, в м. Боярка, Києво-Святошинського району, Київської області.»

Згідно з умовами п. 2.4. договору, введення об'єкта в експлуатацію заплановане у першому півріччі 2007 року.

За умовами п. 4.1; 4.2 договору, суму фінансування в будівництві об'єкта, яка складає 186 532,50 грн, позивач зобов'язався сплатити відповідачу по 09 серпня 2006 року, шляхом зарахування їх на розрахунковий рахунок відповідача № НОМЕР_1 в ТОВ КБ «АРМА» м. Києва, МФО380300, ідентифікаційний код за , ІПК74, з формулюванням «Фінансування коштів на будівництво житла згідно договору №17-2/06/06-Б від 12 січня 2006 р», що ним і було виконано. Це підтверджується меморіальним ордером № 2ZРОZNІ8S від 01 серпня 2006 року.

За перебігом довготривалого часу, відповідач свої зобов'язання перед ним не виконав і правовстановлюючих документів на спірну квартиру для оформлення права власності на неї не передав.

Крім того, на дату подання позову відповідач свої зобов'язання не виконав, будинок в експлуатацію не ввів, за юридичною адресою не знаходиться і на зв'язок не виходить.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 майнові права на однокімнатну квартиру за номером 45 на шостому поверсі другого під'їзду житлового будинку № 51 по вул. Білогородська, в м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 березня 2018 року в задоволені заяви відповідача про перегляд заочного рішення відмовлено.

В апеляційній скаргзі ДП «Дніпровський круг» просило рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову. Вважало, що вказане рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, за невідповідністю обставин які мають значення для справи та недоведеністю обставин, які суд визнав доведеними.

Позивач судове рішення не оскаржив та надав свій відзив на апеляційну скаргу. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права .

За приписами п. 2) ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до вимог п. 4) ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову про визнання за ОСОБА_4 майнових прав.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

Майновими визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна необхідними й достатніми для засвідчення правомочності його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 25 травня 2016 року № 6-503цс16.

У даному конкретному випадку, позивач виконав свої грошові зобов'язання за договорами пайової участі у фінансуванні будівництва житлового будиноку № 51 по вул. Білогородська, в м. Боярка, повністю сплативши вартість спірного об'єкта будівництва, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги щодо переходу права власності на об'єкт будівництва або для набуття майнових прав на цей об'єкт.

Проте право власності на спірну квартиру у позивача не виникло.

Оскільки позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно, тому підстав для визнання за ним майнових прав на об'єкт інвестування відповідно до статей 331, 392 ЦК України немає.

Наведене судом першої інстанції залишене поза увагою, тому, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду на підставі п. 4) ч. 1 ст. 376 ЦПК України через неправильне застосування судом норм матеріального права скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Крім того, обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, ст. 268, п. 2) ч. 1 ст. 374, п. 4) ч. 1 ст. 376, ст. 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Дніпровський круг» задовольнити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_4 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п'ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді: С.В. Лівінський,

О.П. Коцюрба,

В.І. Олійник