З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Справа №377/582/18
Провадження №2/377/253/18
29 серпня 2018 року до суду надійшла позовна заява, у якій представник позивача за довіреністю просить визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування квартирою № 32 в будинку № 2 Невського (Ленінградського) кварталу в м.Славутичі Київської області. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач ОСОБА_3 є власником квартири № 32, розташованої у будинку № 2 Невського (Ленінградського) кварталу м.Славутич Київської області. В зазначеній квартирі з 1999 року зареєстровані як за своїм постійним місцем проживання: ОСОБА_3, позивач у справі, його батько ОСОБА_2 представник позивача, мати позивача ОСОБА_4 та зведена сестра ОСОБА_5- відповідачі у справі. З 2004 року відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виїхали із зазначеної квартири і їх місце проживання позивачу не відомо. Фактична реєстрація відповідачів у жилому приміщенні, яке належить на праві приватної власності позивачеві, створює перешкоди у здійсненні ним, як власником цього жилого приміщення, права користування та розпорядження своїм майном. В звязку з чим виникла необхідність у зверненні до суду з позовом про визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_5, такими, що втратили право користування жилим приміщенням на підставі ч.2 ст.405 ЦК України, оскільки будь-якої домовленості між позивачем та відповідачами з приводу збереження за ними права користування спірною квартирою на час їх відсутності не було.
В судове засідання позивач ОСОБА_3, не з,явився, його представник за довіреністю ОСОБА_2, підтримав позовні вимоги в повному обсязі, дав покази аналогічно викладеним у позовній заяві.
Відповідачі ОСОБА_4, та ОСОБА_5, у судове засідання не зявилися, відзиву щодо позову та клопотань до суду не направили, про час і місце судового розгляду повідомлялися неодноразово судовими повістками, які направлені рекомендованим листом за місцем їх реєстрації, судові повістки повернуті з поштового відділення 20.09.,21.09.2018року, 04.10.2018 року з відміткою про неможливість вручення, так як зазначені особи за вказаною адресою не проживають.
За наявністю умов, передбачених ст. ст. 280 282 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд ухвалює заочне рішення у справі.
Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 16.10.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Славутицького міського округу Київської області ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 6388, ОСОБА_2 та ОСОБА_4, що діяла від імені свого неповнолітнього сина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, укладено про таке: ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у дар нерухоме майно, яким є квартира під номером тридцять два, що знаходиться у будинку номер два Ленінградського кварталу міста Славутич Київської області.
Згідно довідки з місця проживання за даною адресою у квартирі зареєстровані позивач, його батько і відповідачі, які є членами сім'ї: батько - ОСОБА_2, мати ОСОБА_4, зведена сестра позивача - ОСОБА_5.
Згідно актів обстеження квартири від 15.07.2017р., 23.03.2018р., 18.08.2018 року підписаних сусідами ОСОБА_7 та ОСОБА_8, - відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в вищезазначеній квартирі не проживають з 2004 року.
Допитаний у суді свідок ОСОБА_7, у судовому засіданні пояснив, що проживає у квартирі, яка розташована у під,їзді будинку, де знаходиться квартира сторін по даній справі. В спірній квартирі довготривалий час проживає батько позивача ОСОБА_2, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 довготривалий час, більше року в спірній квартирі не проживають, їх особисті речі відсутні. Перепони їм ніхто не чинив у проживанні, вони в добровільному порядку виїхали із квартири з 2004 року і не проживають в даному житловому приміщенні.
Вислухавши пояснення представника позивача, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла.
Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сім,ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст.72 ЖК УРСР,ст. 405 ЦК України).
Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім,ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім,ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
З Постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, прийнятої в порядку п.1 ч.1 ст. 360-3, ч.1 ст.360-4, яка є обов,язковою до виконання всім судами України, вбачається, що виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов»язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов,язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.»
На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації особи можливе на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Згідно ст.405 ЦК України та ст.156 ЖК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у цьому праві. Право власності складається з права володіння, користування і розпорядження, які є похідними і невід'ємними складовими права власності.
Згідно ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним свого права власності.
Таким чином, встановлено: квартира знаходиться у власності позивача; відповідачі права власності на квартиру чи частку в ній не мають і не мали; відповідачі вселилися у квартиру у якості члена сім'ї власника, письмового договору найму жилого приміщення між сторонами не укладалось; також встановлено, що відповідачі з 2004 року, тобто значно більше одного року, у даній квартирі не проживають, не користуються нею як своїм житлом, у квартирі відсутні їх речі, не несуть витрат на утримання квартири. Встановлено, що відповідачі вибули з квартири і їх відсутність у квартирі є не пов,язаною з поважними причинами. Не встановлено фактів чинення перешкод з боку позивача щодо проживання відповідачів в даному жилому приміщенні протягом всього зазначеного часу.
Не встановлено обставин, які б могли розглядатись як підстава для збереження за відповідачами права на проживання у даному жилому приміщенні понад встановлений статтею 405 ЦК України строк один рік.
Таким чином, є підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, належною на праві власності позивачу і тому позов підлягає задоволенню, а відповідачі визнаються такими особами, що втратили право користування жилим приміщенням з підстав, передбачених ст.405 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимоги позову обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.
Керуючись ст.ст. 10,12, 81,259, 263-265, 280-282 ЦПК України, 319, 405 ЦК України, суд
Визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування квартирою № 32 в будинку № 2 Невського (Ленінградського) кварталу в м.Славутичі Київської області.
Копію рішення направити сторонам для ознайомлення.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повне рішення виготовлено 11.10.2018року.
Суддя Т. О. Малишенко