Постанова

Іменем України

4 липня 2018 року

м. Київ

справа № 204/4845/16-ц

провадження № 61-19685 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

відповідач - Красногвардійська районна у м. Дніпропетровську рада;

треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіна Тетяна Василівна;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 рокуу складі судді Черкеза Д. Л. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Макарова М. О., Ткаченко І. Ю.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіна Т. В., про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що він є сином ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, 30 вересня 2004 року його батькові належала 1/6 частка квартири АДРЕСА_1. 2 лютого 2013 року він подав приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіній Т. В. заяву про прийняття спадщини за законом після смерті його батька - ОСОБА_7 Постановою приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Т. В. від 5 квітня 2013 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з тим, що вчинення нотаріальної дії неможливе через неподання спадкоємцем правовстановлюючих документів на спадкове майно. Зазначав, що документи, які б підтверджували реєстрацію за ОСОБА_7 права власності на 1/6 частку зазначеної квартири, не були надані нотаріусу, оскільки його батько за життя не зареєстрував за собою в установленому законом порядку право власності на вказане нерухоме майно.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати за ним право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року, з урахуванням додаткового рішення суду від 18 листопада 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що батько позивача - ОСОБА_7 - набув право власності на спадкове майно після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року дружини - ОСОБА_8, оскільки прийняв спадщину у встановлений законом строк та отримав свідоцтво про право на спадщину, а на час відкриття спадщини виникнення права власності не було пов'язано з його державною реєстрацією. Позивач як спадкоємець за законом після смерті ОСОБА_7 прийняв спадщину після смерті батька в установленому законом порядку і у встановлений законом строк.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення суд першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що на час відкриття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року дружини ОСОБА_7 - ОСОБА_8, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК Українита Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відтак, ОСОБА_7 набув право власності на частину спірної квартири, а позивач прийняв спадщину після смерті батька у встановлений законом строк.

У березні 2018 року ОСОБА_5подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що право на спадкування за законом 1/6 частини спірної квартири ОСОБА_7 отримав після смерті своєї дружини та його, ОСОБА_5, матері - ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Проте право власності ОСОБА_7 на вказану частину квартири не оформив належним чином, оскільки між ними існувала домовленість, що ця квартира залишається у його, ОСОБА_5, власності. Тому ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, але не скористався своїм правом та не зареєстрував право власності на 1/6 частину спірної квартири.

Зазначав також, що позивач фактично покинув спадкодавця у скрутному становищі (з 2009 року спадкодавець хронічно хворів та міг пересуватися тільки на милицях), а згідно з вимогами частини п'ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Ці обставини не були з'ясовані судом першої інстанції, оскільки він запізно отримав судову повістку і не мав можливості подати свої заперечення проти позову та відповідні докази.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Аналогічне положення було викладено у статті 524 ЦК УРСР.

Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Аналогічне положення було викладено у статті 525 ЦК УРСР.

При цьому згідно з частиною п'ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Аналогічне положення було викладено у статті 548 ЦК УРСР, згідно з якою для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

За змістом частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України (у редакції на час відкриття спадщини) спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши наведені вище норми права, дійшли правильного висновку про те, що померлий ОСОБА_7 прийняв спадщину після своєї дружини, ОСОБА_8, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 30 вересня 2004 року, видане на його ім'я, а позивач, як син померлого ОСОБА_7, є спадкоємцем першої черги за законом, звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк.

Оскільки спадщина вважається такою, що належить спадкоємцеві, тобто ОСОБА_9, з часу відкриття спадщини, яку він прийняв у встановлений законом строк, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 30 вересня 2004 року, то його син як спадкоємець першої черги має право на успадковану його батьком 1/6 частину спірної квартири.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_7 не зареєстрував право власності не є підставою у силу наведених вище норм права заперечувати його право власності на успадковане майно.

Посилання касаційної скарги на те, що є підстави для усунення позивача від права на спадкування, безпідставні, так як зазначене можливе лише при пред'явленні про це відповідного позову до суду (а не подання заперечення проти цього позову). Такого рішення суду ОСОБА_5 не надав.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про задоволення позову, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5залишити без задоволення.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 рокута ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк