Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/8980/16-ц Головуючий у 1-й інст. Галасюк Р. А.
Категорія 43 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Борисюка Р.М.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/8980/16-ц за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання права користування на жиле приміщення та зобов'язання видати ордер

за апеляційною скаргою виконавчого комітету Житомирської міської ради

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 квітня 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Галасюка Р.А. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, із позовною заявою до виконкому Житомирської міської ради, в якій просила визнати за ними право на користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідача видати ордер на це приміщення. В обґрунтування позову зазначила, що проживає у вказаному житловому приміщенні з 01 квітня 2002 року на підставі дозволу виконкому Житомирської міської ради, в яке була заселена тимчасово, до отримання житла, без прописки. Окрім неї, в даному приміщенні з ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає її неповнолітній син - ОСОБА_2 Рішеннями виконкому Житомирської міської ради від 14 грудня 2006 року №925 та від 19 листопада 2014 року №540 позивачам надавався дозвіл на продовження строку проживання в даному приміщенні. За час проживання позивач проводила поточні ремонти, оплачувала комунальні послуги, відповідач жодного разу не порушував питання про їх виселення. Рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанції скасовано рішення виконкому Житомирської міської ради від 23 липня 2008 року №537 в частині включення кімнати АДРЕСА_1, до фонду житла для тимчасового проживання громадян.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26 квітня 2018 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 та її неповнолітнім сином ОСОБА_2 право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1. Зобов'язано виконком Житомирської міської ради видати ордер на жиле приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина ОСОБА_2 Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, виконком Житомирської міської ради подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Зазначає, що суд не було враховав, що визнання за ОСОБА_1 права на постійне користування вказаним житлом є порушенням прав громадян, які тривалий час перебувають на квартирному обліку як потребуючі поліпшення житлових умов. Вказує, що дане житло не було надане позивачам в установленому законом порядку, відповідного рішення виконком не приймав, а плата за комунальні послуги не є підставою для визнання права постійного користування спірним приміщенням. Підстави видачі ордеру відсутні, оскільки відповідачі вже вселені в дане житло.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що законно вселилася у спірне житло, а тому набула права користування ним.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 01 квітня 2002 року виконком Житомирської міської ради надав дозвіл на заселення ОСОБА_1 в кімнату АДРЕСА_1, жилою площею 14,5 кв.м. тимчасово, до отримання житла, без прописки (а.с.5).

Рішенням виконкому Житомирської міської ради від 14 грудня 2006 року №925 ОСОБА_1 надано дозвіл на реєстрацію, терміном на 1 рік у вищезазначеному житловому приміщенні (а.с.7, зворот).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина - ОСОБА_2 (а.с.6).

Рішенням виконкому міської ради від 19 листопада 2014 року №540 вирішено продовжити строк проживання громадян у житлових приміщеннях з фонду житла для тимчасового проживання терміном на один рік - ОСОБА_1, склад дві особи (а.с.9).

Відповідно до довідки КП «ВЖРЕП №9» від 31 березня 2015 року реєстрація ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 закінчилася (а.с.8).

Довідкою відділу по обліку та розподілу жилої площі виконкому міської ради від 17 березня 2015 року №129 підтверджується те, що ОСОБА_1 із сином ОСОБА_2 на квартирному обліку не перебувають (а.с.14).

Рішенням виконкому Житомирської міської ради від 23 липня 2008 року №537 «Про формування фонду житла для тимчасового проживання громадян» вирішено включити до фонду житла для тимчасового проживання громадян квартири (кімнати) в будинках маневрового переселенського житлового фонду міської ради, в тому числі квартиру АДРЕСА_1 (а.с.25 та зворот).

Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 23 вересня 2015 року, яка ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31 травня 2016 року залишена без змін, визнано протиправним та скасовано вищевказане рішення виконкому в частині включення кімнати АДРЕСА_1, яка є постійним місцем проживання ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_2, до фонду житла для тимчасового проживання громадян (а.с.16-24).

За таких обставин, рішення виконкому Житомирської міської ради від 23 липня 2008 року №537 в частині включення до фонду житла для тимчасового проживання громадян спірної квартири скасоване, а тому не має правового значення для справи.

Листом від 06 жовтня 2016 року №25/к-8274 виконком міської ради відмовив ОСОБА_1 у видачі ордеру на спірну квартиру з тих підстав, що її сім'я не перебуває на квартирному обліку, а вказане житлове приміщення відноситься до фонду житла для тимчасового проживання громадян, оскільки із судових рішень не вбачається зобов'язання міськвиконкому прийняти рішення про виключення спірного житла з фонду для тимчасового проживання громадян (а.с.25).

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до підпунктів 5, 6 пункту «б» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить ведення обліку відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням, а також надання відповідно до закону громадянам, які потребують соціального захисту, безоплатного житла або за доступну для них плату.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер (ст.61 ЖК України).

Судом першої інстанції установлено та сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 проживала у спірній квартирі з 2002 року по 2016 рік, оплачувала комунальні послуги, проводила поточний ремонт житла, тобто витрачала певні сили і кошти для утримання житла. Враховуючи зазначене, позивач мала всі підстави розраховувати на закріплення за нею права користування житлом.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, у тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб'єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що до ОСОБА_1 за період проживання у спірній квартирі з 2002 року по 2016 рік будь-яких претензій зі сторони відповідача щодо вселення її у квартиру разом із сином не було, ніхто не порушував питання про їх виселення, а отже вона вселилася в спірне житло не самовільно, а з дозволу уповноваженого на те органу - виконкому Житомирської міської ради, у зв'язку з чим набула право користування житловим приміщенням.

Згідно з п.10 ч.1 ст.15 ЖК України, виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті видають ордери на жилі приміщення.

Відповідно до змісту статті 58 ЖК України ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення та надається на підставі рішення виконавчого комітету районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

У матеріалах справи відсутнє рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради про надання ОСОБА_1 ордера, житлове приміщення не вільне, позивач вже вселилася, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про зобов'язання виконкому Житомирської міської ради видати ордер без рішення на те колегіального органу та ще й на зайняте жиле приміщення. За таких обставин відповідно до приписів ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання виконкому видати ордер скасовується та постановлюється в цій частині нове судове рішення, яким відмовляється позивачам у задоволенні позовної вимоги до виконкому Житомирської міської ради про зобов'язання останнього видати позивача ордер на спірне житлове приміщення.

Відповідно до приписів ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд змінює розподіл судових витрат.

Рішення в частині позовної вимоги про визнання права користування на жиле приміщення залишається без змін, оскільки в цій частині воно постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої в цій частині не спростовують.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Житомирської міської ради задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 квітня 2018 року в частині зобов'язання видати ордер скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в задоволенні вимоги до виконавчого комітету Житомирської міської ради про зобов'язання видати ордер.

Рішення в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши розмір стягнутого з виконавчого комітету Житомирської міської ради на користь ОСОБА_1 судового збору з «1 102,40 грн.» до «551,20 грн.».

Стягнути з ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь виконавчого комітету Житомирської міської ради (м. Житомир, майдан ім. С.П. Корольова, 4/2; ідентифікаційний код 04053625) 826,80 грн. судового збору.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 24 липня 2018 року.