АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-459/2010Головуючий у 1-й інстанції Римар Г.М.
Провадження № 22-ц/789/693/18 Доповідач - Бершадська Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2018 року

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Бершадської Г.В.

суддів - Ткач О. І., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Романюк Х.Ю.

апелянта ОСОБА_1, представника Гусятинського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Навроцької М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 2-459/2010 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Гусятинського районного суду від 6 травня 2014 року (постановлену суддею Римар Г.М.) у справі за поданням відділу державної виконавчої служби Гусятинського районного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року головний державний виконавець Гусятинського районного відділу державної виконавчої служби звернувся з поданням про обмеження в праві виїзду за межі України ОСОБА_1, посилаючись на те, що у відділі ДВС перебуває на виконанні виконавчий лист № 2-459 від 25 травня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі по 100 грн щомісяця, який не виконується боржником. Вказавши на те, що боржник на виклики в ДВС не з'являється, сплату аліментів не здійснює, майна та інших доходів, на які можна було б звернути стягнення, не виявлено, просив задовольнити подання.

Ухвалою Гусятинського районного суду від 6 травня 2014 року подання головного державного виконавця ДВС Гусятинського районного управління юстиції задоволено:

-тимчасово обмежено ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя с. Старий Нижбірок, Гусятинського району, у праві виїзду за межі України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати, посилаючись на те, що вона не ухилялась від сплати аліментів, оскільки не знала про відкрите виконавче провадження за виконавчим листом. Суд не з'ясував обставин щодо сплати нею аліментів на утримання дочки, а державний виконавець не надав належних доказів на підтвердження факту ухиляння від виконання нею вказаного судового рішення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та пояснила, що вона постійно надавала утримання своїй дочці і про відкриття виконавчого провадження їй не було відомо. Будь-яких повідомлень з відділу ДВС про виклики до відділу та про наявність невиконаних аліментних зобов'язань не отримувала.

Представник Гусятинського районного відділу ДВС Гусятинського районного управління юстиції в Тернопільській області у вирішенні подання та апеляційної скарги покладається на думку суду та пояснила, що після задоволення судом подання про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон стягувач ОСОБА_3 у червні 2014 року звернувся із заявою про повернення виконавчого листа без виконання і пропустив строк для повторного пред'явлення його до виконання.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судової ухвали, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що на виконанні відділу ДВС Гусятинського районного управління юстиції було виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-459 від 25 травня 2010 року відносно ОСОБА_1 про стягнення в користь ОСОБА_3 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5 Аліменти в розмірі 100 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Постановою старшого державного виконавця відділу ДВС Гусятинського районного управління юстиції від 21 вересня 2011 року відкрито виконавче провадження №28801201.

Задовольняючи подання відділу Гусятинського районного відділу державної виконавчої служби, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання судового рішення про стягнення аліментів на утримання дочки, а тому з метою забезпечення виконання боргових зобов'язань, її слід обмежити у праві виїзду за межі України.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, оскільки даний висновок не відповідає дійсним обставинам справи, зроблений з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В силу вимог ст.13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Згідно п.18 ч.3 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи, або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Відповідно до положення ст. 10, 60 ЦПК України (яка діяла на час розгляду подання) наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Оскільки, відповідно до ч.2 ст.377-1 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду подання), згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування.

Отже, в контексті вищезазначених норм права, державний виконавець повинен був довести факт свідомого ухилення ОСОБА_1 від виконання виконавчих документів, тобто наявності у боржника реальної можливості (майна, грошових коштів) виконати зобов'язання, однак - відсутність спроб зробити це з неповажних причин.

Статтею 12 ЗУ "Про виконавче провадження" визначені обов'язки боржника виконавчого провадження, і зокрема: утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, встановлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи фінансових установах; своєчасно з'являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Державний виконавець до подання про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України долучив виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 на утримання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліментів в розмірі 100 грн з усіх видів її заробітку щомісячно; постанову про відкриття виконавчого провадження від 21 вересня 2011 року; виклики до державного виконавця на 2 серпня 2013 року, 20 вересня 2013 року (від 20 вересня 2013 року №9595/07-40/20), 14 лютого 2014 року; запити у Державну реєстраційну службу, Державну інспекцію сільського господарства, Державне агенство земельних ресурсів, Гусятинське ВДАІ про наявність майна та поточних рахунків, що зареєстровані на ОСОБА_1 та відповіді про відсутність майна. Будь-яких даних про те, що ОСОБА_1 отримала повідомлення про виклики та що на виклики державного виконавця не з'являлася, матеріали справи не містять. Подання розглянуто у відсутності державного виконавця.

Отже, докази, які б свідчили про невиконання ОСОБА_1 вищевказаних обов'язків, і як наслідок - які б свідчили про факти ухилення боржником від виконання рішення суду в матеріалах справи відсутні.

В порушення вимог ст.11 ЗУ "Про виконавче провадження", суд першої інстанції не звернув уваги на те, що юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду законом передбачені не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку, що наявність заборгованості у боржника свідчить про ухилення його від виконання зобов'язання.

Сам по собі факт невиконання чи неналежного (несвоєчасного) виконання боржником зобов'язань протягом строку, вказаного державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

Таким чином, за відсутності в матеріалах справи доказів, які б свідчили про те, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду та вжиття державним виконавцем усіх заходів для забезпечення їх виконання, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення подання є таким, що суперечить нормам процесуального права.

Враховуючи наведене, оскаржувана ухвала суду першої інстанції, як така що постановлена з порушенням норм процесуального права, відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нової - про відмову в задоволенні подання відділу ДВС Гусятинського районного управління юстиції.

Апеляційний суд, керуючись ст.ст. 374, 376, 382 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Гусятинського районного суду від 6 травня 2014 року скасувати і ухвалити нову, якою відмовити відділу ДВС Гусятинського районного управління юстиції у задоволенні подання про тимчасове обмеження ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, у тимчасовому обмеженні в праві виїзду за межі України.

Постанова оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 липня 2018 року.

Головуючий Г.В.Бершадська

Судді О.І.Ткач

М.В.Ходоровський