Провадження № 2/127/4302/18
19 листопада 2018 рокум. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області у складі:
головуючого судді Іщук Т.П.,
за участі секретаря судового засідання Коваленко Д.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_4, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивував тим, що він спільно з ОСОБА_4 є власниками будинку 15 по 2-му провулку Рилєєва в м.Вінниці. ОСОБА_2 є колишнім чоловіком ОСОБА_4, шлюб між якими розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.04.2013 року. ОСОБА_3 є його внучкою. Позивач вказує, що відповідачі понад один рік не проживають у вказаному помешканні, однак залишилися бути зареєстрованими за цією адресою, не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію за цією адресою, житлом не цікавляться. Враховуючи, що відповідачі порушують його права, перешкоджають йому як власнику розпоряджатися та володіти майном, позивач і звернувся до суду з даним позовом.
Відповідачі відзив на позов не надали.
Третя особа пояснення не надала, однак подала до суду заяву, відповідно до якої просила позов задовольнити та розглянути справу у її відсутність.
Ухвалою суду від 12.10.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 07.11.2018 року підготовче провадження закрите, справа призначена до судового розгляду по суті.
Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила його задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи.
Відповідачі у судове засідання не зявилися, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце судового засідання, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки суд не повідомили, відзиву не надали, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа із занесенням ухвали до протоколу судового засідання) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечувала проти такого порядку розгляду справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК УРСР в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності.
Відповідач по справі Кисляченко Віталій Васильович є колишнім чоловіком Брунської Олени Анатоліївни, шлюб між якими розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.04.2013 року по справі №127/8278/13-ц (а.с.17).
Відповідач ОСОБА_3 є внучкою позивача (а.с.9).
Відповідачі зареєстровані за вказаною адресою, що підтверджується довідкою Квартального комітету «Корея» від 12.09.2018 року №1338, даними будинкової книги та адресними довідками 11.10.2018 року та від 22.10.2018 року. Відповідачі з вересня 2015 року в будинку не проживають, ним не цікавляться, участі в утриманні житла не приймають, їх особисті речі та речі повсякденного використання в будинку відсутні, будь-яких перешкод в користуванні будинком їм ніхто не чинить. Факт їх не проживання підтверджується актами від 12.09.2018 року, складеними мешканцями будинків по провулку Рилєва в м.Вінниці.
Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловою площею в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на будинок згідно ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним.
Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сімї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сімї, укладеного при вселенні останнього.
Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сімї власника (у тому числі колишнім членом сімї власника) права на користування житлом власника, а саме відсутність члена сімї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом.
Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод відповідачам в користуванні будинком, а також, те, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації їх постійного проживання більше року без поважних причин (протилежного судом не встановлено), суд приходить до висновку про задоволення позову.
При цьому суд приходить до висновку, що задоволення позову не порушують права відповідачів на житло.
Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобовязань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).
Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42).
Отже, в даній ситуації визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.
Окремо Суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідачі не є власниками житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідачів в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції.
Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47).
Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право членів сімї власника житла на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ними в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР.
Так, в даній ситуації втручання у право відповідачів здійснюється на підставі ст.405 ЦК України, оскільки, виходячи із матеріалів справи, відповідачі є членами (бувшими) сімї власника житла (позивача), тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у їх права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.
Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоровя чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідачів здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети».
Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.
При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірний будинок має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідачі є колишнім зятем та внучкою позивача і проживали в будинку, як члени його сімї, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось.
Згідно із ч.1 ст.156 ЖК УРСР та ч.1 ст.405 Цк України члени сімї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом.
Проте, як вказувалося вище, відповідно до вимог ч.2 ст.405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідачі не проживають в спірному будинку тривалий час, суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачами не надано доказів, що вони проживають в спірному будинку, користуються ним та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному будинку. При цьому, їх тривала відсутність свідчить про те, що вони мають інше місце проживання, вони не є власниками спірного житла, а тому визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власників такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідачів» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві».
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь держави судовий збір, зважаючи, що позивач звільнений від сплати судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 316-319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК УРСР, ст. ст. 12, 81-82, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування будинком 15 по 2-му провулку Рилєєва в м.Вінниці.
Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь держави по 704,80 грн. судового збору.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте Вінницьким міським судом Вінницької області за письмовою заявою відповідачів, поданою протягом 30 днів з дня проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо позивачу повне рішення не було вручено у день його складення, він має право на поновлення пропущенного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: м. Вінниця, 2-й провулок Рилєєва,15,

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії АА №375287, зареєстрований за адресою: м. Вінниця, 2-й провулок Рилєєва,15,

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: м. Вінниця, 2-й провулок Рилєєва,15,

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрована за адресою: м. Вінниця, 2-й провулок Рилєєва,15.

Повний текст рішення складений 21.11.2018 року.

Суддя :