Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 202/7202/16-ц

провадження № 61-29719св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Група Рітейлу України»,

представник відповідача - Іванова ІринаВалентинівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 10 березня 2017 року у складі судді Марченко Н. Ю. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Група Рітейлу України» (далі - ТОВ «Група Рітейлу України»), у якому просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 грудня 2015 року по 06 березня 2017 року в розмірі 34 077,26 грн, а також витрати на правову допомогу.

Позовна заява мотивована тим, що з 05 листопада 2014 року по 10 вересня 2015 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Група Рітейлу України». 10 вересня 2015 року її було звільнено з роботи за власним бажанням.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року, зобов'язано ТОВ «ГрупаРітейлу України» видати ОСОБА_1 дублікат трудової книжки із зазначенням загального стажу роботи до роботи у ТОВ «Група Рітейлу України», стягнуто з останнього на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 8 109,92 грн та 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Оскільки рішення суду в частині видачі дублікату трудової книжки відповідачем не виконано, позивач вважає, що вона має підстави для покладання на відповідача обов'язку щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 грудня 2015 року по 06 березня 2017 року.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Група Рітейлу України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 23 471, 98 грн. Стягнуто з ТОВ «Група Рітейлу України» судовий збір на користь держави у розмірі

379,67 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки ТОВ «Група Рітейлу України» не видало ОСОБА_1 дублікат трудової книжки із зазначенням загального стажу роботи до роботи у ТОВ «Група Рітейлу України», а тому наявні правові підстави, передбачені положеннями частини п'ятої статті 235 КЗпП України для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 грудня 2015 року по 06 березня 2017 року в розмірі 23 471,98 грн, з урахуванням середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 77,98 грн.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня

2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у день звільнення відповідач не надав ОСОБА_1 трудової книжки, оскільки її було втрачено при пересиланні з м. Києва, тому лише 29 жовтня 2015 року був отриманий нею дублікат трудової книжки, в якому відсутні відомості про загальний стаж її роботи до влаштування у ТОВ «Група Рітейлу України» в цілому та по окремих періодах роботи. Проте позивач не довела неможливості власного працевлаштування, тому підстави покладення на відповідача відповідальності за частиною п'ятою статті 235 КЗпП України, відсутні.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права,просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в сили рішення суду першої інстанції, змінивши його в частині розподілу судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що обставини невиконання обов'язку по видачі належним чином оформленої трудової книжки та наявність вини відповідача встановлено рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2015 року по справі 202/8498/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року, у зв'язку з чим не підлягали доказуванню у цій справі.

Суд апеляційної інстанції неналежно оцінив зібрані у справі докази та обставини, які є встановленими судовим рішенням у іншій цивільній справі, що набрало законної сили, фактично допустив перегляд рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2015 року, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року було залишено без змін, та дійшов протилежних висновків щодо виконання обов'язку ТОВ «Група Рітейлу України» по видачі позивачу дублікату трудової книжки і відсутності його вини у порушенні строку видачі трудової книжки.

Заявник посилається на неправильне застосування апеляційним судом положень частини третьої статті 235 КЗпП України, оскільки даний спір не стосується формулювання причин звільнення. Питання затримки видачі належним чином оформленої трудової книжки врегульовані частиною п'ятою даної норми, яка не має посилання на необхідність встановлення обставин перешкоджання працевлаштуванню працівника.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 липня 2017 року не відповідає вимогам щодо законності і обґрунтованості, а рішення суду першої інстанції скасовано помилково.

У касаційній скарзі позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача витрат на правову дорогу. Посилається на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки умовам договору на надання юридичних послуг, матеріалам справи, якими підтверджується понесення таких витрат та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для їх стягнення з відповідача.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що крім витрат на правову допомогу у розмірі 1350 грн в суді першої інстанції та 1050 грн у суді апеляційної інстанції, вона понесла витрати у зв'язку із поданням касаційної скарги у розмірі 800 грн. Станом на час подання касаційної скарги витрати на правову допомогу склали в цілому 3200 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження, справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Касаційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Суд установив, що 05 листопада 2014 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду продавця продовольчих продуктів сектору гастрономія відділу ФРЕШ магазину м. Дніпропетровськ ТОВ «Група Рітейлу України».

08 вересня 2015 року позивач була звільнена з роботи за власним бажанням.

У день звільнення відповідач не видав їй трудову книжку, оформлену належним чином.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року, зобов'язано ТОВ «ГрупаРітейлу України» видати ОСОБА_1 дублікат трудової книжки із зазначенням загального стажу роботи до роботи у ТОВ «Група Рітейлу України», а також стягнуто з ТОВ «Група Рітейлу України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 8 109,92 грн та моральну шкоду в розмірі 2 000 грн.

Постановою старшого державного виконавця Солом'янського районного відділу Державної виконавчої служби в м. Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 20 липня 2016 року відкрито виконавче провадження щодо виконання вищевказаного рішення суду.

У частині видачі дублікату трудової книжки із зазначенням загального стажу роботи до роботи в ТОВ «Група Рітейлу України» судове рішення відповідачем не виконано.

Згідно з вимогами частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною п'ятою статті 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Сформульоване у цій частині статті правило не містить інших умов, ніж у ній зазначено та не пов`язано з необхідністю встановлення чи доведення наявності у працівника перешкод на працевлаштування у зв'язку з відсутністю трудової книжки.

За змістом наведеної норми, затримка видачі трудової книжки перешкоджає працевлаштуванню працівника, а тому тягне обов'язок власника виплатити працівникові середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, викликаного невидачею (затримкою видачі) трудової книжки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції наведеної норми не врахував та помилково застосував до спірних правовідносин частину третю статті 235 КЗпП України, якою врегульовано питання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з неправильним формулюванням причин звільнення, що перешкоджало працевлаштуванню.

Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про можливість покладення на відповідача відповідальності за частиною п'ятою статті 235 КЗпП України лише за умов встановлення наявності у позивача перешкод у працевлаштуванні у зв'язку з відсутністю трудової книжки. Апеляційний суд фактично допустив розширене тлумачення вказаної норми.

Встановивши, що у день звільнення відповідач не видав позивачу належним чином оформлену трудову книжку, судове рішення про зобов'язання видати її дублікат із зазначенням загального стажу роботи не виконав, суд першої інстанції правильно застосував положення частини п'ятої статті 235 КЗпП України та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ТОВ «Група Рітейлу України» на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд апеляційної інстанції наведеного вище не врахував та неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, у зв'язку з чим помилково скасував правильне по суті рішення суду першої інстанції у цій частині.

За таких обставин, колегія суддів, відповідно до статті 413 ЦПК України скасовує ухвалене у справі рішення апеляційного суду із залишенням в силі правильного по суті рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні позивачу витрат на правову допомогу за рахунок відповідача та вважає, що документально підтвердженими витратами на правову допомогу, отриману під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, є сума у розмірі 2400 грн, що підтверджується банківською випискою з рахунку надавача юридичних послуг.

Також позивачем витрачено 800 грн за оформлення і складання касаційної скарги, що підтверджується відповідним платіжним документом.

Вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність понесених позивачем витрат на правову допомогу у зв'язку із чим ухвалене ним рішення у цій частині, відповідно до статті 412 ЦПК України, підлягає зміні.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року скасувати, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити в силі.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2017 року в частині витрат на правову допомогу змінити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Група Рітейлу України» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 1350 (одна тисяча триста п'ятдесят) грн, отриману під час розгляду справи судом першої інстанції.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Група Рітейлу України» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 1850 (одна тисяча вісімсот п'ятдесят), отриману під час апеляційного розгляду справи та за підготовку касаційної скарги.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Група Рітейлу України» на користь держави судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 455 (чотириста п'ятдесят п'ять) грн 60 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик