Провадження № 2/200/661/18
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
«27» квітня 2018 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська
в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.
за участю секретаря: Санжаровської Я.В.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заподіяних збитків, -
13 грудня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом.
Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 09 лютого 2017 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено до розгляду у судовому засіданні.
Відповідач надав письмові заперечення на позовну заяву, в яких позовні вимоги не визнав. Зазначив, що позивач не є власником транспортного засобу, а відтак правовідносини, повязані із користуванням таким транспортним засобом не можуть створювати для нього правові наслідки як для власника. Вказав також, що позивач не мав жодних підстав для вчинення попереднього договору купівлі-продажу автомобіля від свого імені, крім того, попередній договір укладений не у формі, передбаченій для договорів купівлі-продажу транспортних засобів. Зазначив, що позивачем не надано документального підтвердження суми витрат на правову допомогу. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Ухвалою суду від 01 березня 2018 року визначено судовий розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заподіяних збитків, здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін з призначенням судового засідання на 02 квітня 2018 року. Встановлено строк до 20 березня 2018 року для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін не надійшло.
Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, приходить до наступного висновку.
Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.4).
Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.3 вказаної статті у справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у звязку з повідомленням ним або членом його сімї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обовязок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача.
Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відповідно до положень статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Судом встановлено, що водій ОСОБА_2 23.04.2016 року о 12 год. 00 хв. у м. Дніпро, на перехресті нерівнозначних доріг вул. Шмидта та вул. Комсомольській, керуючи автомобілем НОМЕР_4, рухаючись по другорядній дорозі та повертаючи ліворуч з вул. Комсомольської на вул. Шмідта у бік проспекту Пушкіна не надав дорогу автомобілю НОМЕР_5 під керуванням ОСОБА_1, який рухався по головній дорозі вул. Шмідта в напрямку з проспекту Пушкіна у бік проспекту ОСОБА_5, в результаті чого відбулось зіткнення автомобіля НОМЕР_4 та автомобіля НОМЕР_5, чим порушив вимоги п.1,3, 1.5, 16.11 ПДР України.
Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2016 року по справі № 200/7957/16-п ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.
Рішення суду набрало законної сили.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом..

Таким чином, обставини дорожньо-транспортної пригоди, зокрема щодо винуватості ОСОБА_2 не потребують доказування, оскільки встановлені постановою суду по вищевказаній справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили.

Згідно довіреності від 16.09.2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_9, кожен з яких діє окремо, вчиняти від його імені всі не заборонені законодавством правочини та інші юридичні дії щодо належного йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки Honda моделі Civic, реєстраційний номер ВІ 3172ВТ, для чого надав їм право представляти його інтереси як власника транспортного засобу в органах нотаріату, комісійних магазинах, станціях технічного обслуговування та ремонту, страхових компаніях, у відповідному субєкті оціночної діяльності, органах та підрозділах Міністерства внутрішніх справ України…, в інших установах, підприємствах і організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності, у відносинах з фізичними особами з усіх без винятку питань, повязаних з утриманням, використанням (експлуатацією) і розпорядженням ТЗ, від його імені подавати заяви…, зняти ТЗ з обліку, продати (в тому числі по частинах), … укладати, змінювати та розривати договори, повязані з експлуатацією та відчуженням ТЗ (попередні договори, договори купівлі-продажу, оренди (найму)…, здійснювати розрахунки за укладеними договорами, одержати належну йому за проданий ТЗ грошову суму… укладати, якщо в тому буде необхідність, договори про відшкодування завданої шкоди, одержувати та сплачувати за такими правочинами страхові відшкодування та/або грошові суми у розмірах згідно з калькуляціями, актами або домовленістю…, використовувати (експлуатувати) ТЗ за призначенням ..., представляти його інтереси та вести від його імені справи в судах України з усіма правами, наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі…

Таким чином, ОСОБА_1 має право виступати в суді в якості позивача.

Згідно висновку № 0705/16/16 від 16.05.2016 року експерта ОСОБА_10 , вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу замінюваних складових частин автомобіля «Honda Civic» реєстраційний № ВІ 3172ВТ, склала 113860,15 грн. Вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу замінюваних складових частин автомобіля «Honda Civic» реєстраційний № ВІ 3172ВТ складає 99107,60 грн. (без урахування складової ПДВ).

Згідно повідомлення ПрАТ «Європейський страховий союз» розмір страхового відшкодування склав 99000,00 грн.

Статтею 6 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

На підставі п. 1. ч. 1. ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у звязку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, повязані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зробленим навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Крім того, відповідно до п. 36.2 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

Згідно з п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації.

Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Постановою Верховного суду України від 20 січня 2016 року №2-2808цс 15 встановлено, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобовязання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобовязання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обовязку згідно зі ст.1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

З матеріалів справи вбачається, що страховик надав позивачу страхове відшкодування в розмірі 99000 грн., в той час як згідно висновку № 0705/16/16 від 16.05.2016 року експерта ОСОБА_10, вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу замінюваних складових частин автомобіля «Honda Civic» реєстраційний № ВІ 3172ВТ, склала 113860,15 грн.

З огляду на зазначене, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідачамайнової шкоди, яка складається з різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, а саме: 113860,15 грн. 99000,00 грн. = 14860,15 грн.

За послуги проведеного автотоварознавчого дослідження сплачено ОСОБА_1 600,00 грн., що підтверджується квитанцією від 16.05.2016 року.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення вартості послуг автотоварознавчого дослідження також підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення упущеної вигоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані.

З огляду на положення ст. 22 ЦК України для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: порушення зобов'язання, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Предявлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обовязок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі розпорядження грошовими коштами.

Отже, при обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов'язок щодо доведення розміру тих доходів, які особа отримала б у випадку не посягання на її право, покладається на позивача.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення упущеної вигоди, позивач посилається на укладення ним попереднього договору купівлі-продажу автомобіля з ОСОБА_3 від 21 квітня 2016 року, за яким він отримав завдаток в сумі 25000 грн., але в звязку з тим, що автомобіль втратив товарний вигляд після ДТП, позивач не зміг його продати та був змушений повернути завдаток в подвійному розмірі.

Також вказує, що ним було продано автомобіль ОСОБА_4 за 150000 грн., що підтверджує наданою розпискою від 01.06.2016 року.

Розмір упущеної вигоди позивач розраховує наступним чином:

300000 грн.(ціна автомобіля за попереднім договором купівлі-продажу від 21.04.2016 року) 99000 грн. (розмір отриманого страхового відшкодування) + 25000 грн. (сума поверненого завдатку) = 226000 грн. 150000 грн. (ціна автомобіля згідно розписки від 01.06.2016 року) = 76000 грн..

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Відповідно до вимогПорядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку:

- договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках;

- укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб;

- укладені та оформлені в центрах надання адміністративних послуг у присутності адміністраторів таких центрів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб;

- нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб;

- договори купівлі-продажу транспортних засобів, що підлягають першій державній реєстрації в сервісних центрах МВС, за якими продавцями виступають субєкти господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, і які підписані від імені таких субєктів уповноваженою особою;

- договір комісії між власником транспортного засобу і субєктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий субєкт господарювання, які підписані від імені субєкта господарювання уповноваженою особою, - у разі продажу транспортних засобів субєктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу;

- свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусом або консульською установою, чи їх дублікати;

- рішення про закріплення транспортних засобів на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняті власниками транспортних засобів чи особами, уповноваженими управляти таким майном;

- рішення власників майна, уповноважених ними органів про передачу транспортних засобів з державної в комунальну власність чи з комунальної власності в державну власність;

- копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин;

- довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску;

- акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача;

- митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане органом доходів і зборів посвідчення про реєстрацію в уповноважених органах МВС транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери;

- договір фінансового лізингу;

- акт про проведені електронні торги або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем.

Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією субєкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між субєктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Документи, надані позивачем з метою підтвердження своїх доводів щодо відчуження транспортного засобу попередній договір купівлі-продажу та розписка, складені з порушенням вимог щодо форми, передбаченої вищеназваними нормативно-правовими актами для договорів купівлі-продажу транспортних засобів, а тому, на думку суду, не можуть бути прийняті в якості належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів відповідно до вимог ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України.

Надана позивачем довідка ТСЦ 1242 РСЦ МВС в Дніпропетровській області від 02.11.2017 року щодо зняття з обліку автомобіля для реалізації також не є доказом продажу ОСОБА_1 автомобіля НОМЕР_5, оскільки також не свідчить про те, що в подальшому відбулось відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, та отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення упущеної вигоди необхідно відмовити.

Стосовно позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, повязані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати, повязані з правничою допомогою адвоката (ч. 1 ст. 137 ЦПК України).

За п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно заяви про збільшення позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 24000 грн.

Як встановлено при розгляді справи, між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_11 25 квітня 2016 року був укладений Договір № 10/16 про надання правової допомоги. Згідно Додатку № 1 до вказаного договору, вартість послуг адвоката складає 10000 грн.

Згідно акта прийому-передачі грошової суми від 09.11.2017 року, ОСОБА_1 сплатив адвокату ОСОБА_11 10000 грн.

Як встановлено діючим законодавством, розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною і особою, яка надає правову допомогу.

Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правничою допомогою, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з абз. 2 п. 48 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (постанова від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»), витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Згідно «Розрахунку суми витрат позивача на правову допомогу, які він поніс у звязку з розглядом справи станом на 01.03.2018 року», наданого адвокатом ОСОБА_11, загальна сума витрат складає 24000 грн., що суперечить фактичним витратам позивача, підтвердженим актом прийому-передачі грошової суми від 09.11.2017 року.

Суд не бере до уваги витрати, вказані в пунктах 1-13 Розрахунку, оскільки вони стосуються витрат на правову допомогу в адміністративній справі № 200/7957/16-п, а отже, не мають відношення до справи, що розглядається.

Суд також не може взяти до уваги витрати, вказані у п. 18 Розрахунку «проведення та складання розрахунків по справі, подача їх до суду за вимогами процесуального законодавства, що набрали чинності з 15.12.2017 року», оскільки розрахунки позовних вимог є фактично ідентичними з розрахунками у позовній заяві від 15.12.2016 року, тобто не потребували фактичних витрат часу, а необхідність їх збільшення викликана лише арифметичною помилкою, допущеною адвокатом при складанні позовної заяви.

Суд також не може взяти до уваги витрати, вказані в п.19 Розрахунку «судовий розгляд справи № 200/21325/16 01.03.2018 р. Отримання рішення суду у вказаній справі в якості представника позивача ОСОБА_1С.», оскільки судове засідання 01.03.2018 року проводилося без участі сторін, крім того, як вже зазначалося вище, до складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати.

До того ж, акт прийому-передачі грошової суми від 09.11.2017 року не є документом, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформленим у встановленому законом порядку

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу необхідно відмовити.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги, що позивач при пред'явленні позову сплатив судовий збір у розмірі 866,00 грн., загальний розмір позовних вимог склав 91460,00 грн., а судом задоволено позовних вимог на суму 15460,15 грн. (14860,15 грн. + 600 грн.), тобто на 16,9% від заявлених вимог, на виконання вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 146 грн. 35 коп.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заподіяних збитків задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7) майнову шкоду, яка складається з різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в розмірі 14860,15 грн., вартості послуги експертного автотоварознавчого дослідження, яка склала 600,00 грн., всього 15460,15 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7) судовий збір в розмірі 146 грн. 35 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Головуючий-суддя: Е.В. Женеску