Постанова

Іменем України

12 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 641/8056/16-ц

провадження № 61-28956св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

представники відповідачів: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2017 року в складі судді Курганникової О. А. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 березня 2018 року в складі колегії суддів: Сащенко І. С., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І.,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_4звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 04 червня 2011 року між ним та ОСОБА_6 було укладено шлюб, який 21 липня 2016 року рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова розірвано. За період шлюбу ним та відповідачем був придбаний автомобіль «Кіа Cerato», право власності на який було зареєстровано за ним у Центрі державної автомобільної інспекції 5301 м. Харків. 02 квітня 2016 року він видав довіреність на ім'я відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7, яку було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Хоменко А. В. на користування, володіння та розпорядження автомобілем. У зв'язку з погіршенням відносин з відповідачами, 14 травня 2016 року ОСОБА_4 було скасовано видану раніше довіреність, про що письмово повідомлено відповідачів. 21 травня 2016 року ОСОБА_6 продала автомобіль ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № ТСЦ6341/2/4054, оформленого у Сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ 6341 в м. Харкові з його подальшою перереєстрацією. 15 листопада 2016 року ОСОБА_7 уклав договір купівлі-продажу автомобіля з ОСОБА_8, який перереєстрував автомобіль на своє ім'я.

З урахуванням викладеного, та уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 21 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, витребувати у ОСОБА_8 як добросовісного набувача спірний автомобіль та ключі від нього, відновити становище, яке існувало до порушення його права власності та визнати за ним право власності на автомобіль «Кіа Cerato», 2006 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 20 березня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_4відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що належних та допустимих доказів про належне повідомлення ОСОБА_6 щодо скасування довіреності на користування, володіння та розпорядження автомобілем позивачем не надано, підстави для визнання договору недійсним та застосування реституції відсутні.

У квітні 2018 рокуОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів.

У липні 2018 року представник ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_9, подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими.

У вересні 2018 року до Верховного суду подані клопотання представника ОСОБА_6, ОСОБА_8 - ОСОБА_9, про закриття касаційного провадження.

У клопотаннях представник ОСОБА_6, ОСОБА_8 - ОСОБА_9, посилається на відсутність у позивача права на касаційне оскарження зазначених судових рішень в силу положень пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки ці рішення ухвалені у малозначній справі. Заявник у касаційній скарзі не вказує виключних обставин для необхідності розгляду такої справи в суді касаційної інстанції. При цьому, суд касаційної інстанції наділений правом віднести справу до категорії малозначних з власної ініціативи.

Вирішуючи питання щодо закриття касаційного провадження колегія суддів виходить з наступного.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Предметом позову у цій справі є вимоги немайнового характеру (визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу від 21 травня 2016 року недійсним) та майнового характеру (витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на автомобіль).

У поєднанні цих вимог, визначаючи критерії малозначності справи має враховуватись не лише ціна позову щодо вимог майнового характеру, а і її складність та характер немайнового права, за захистом якого звернувся позивач.

Верховний Суд, з урахуванням сукупності усіх наведених критеріїв, з метою забезпечення позивачу права на судовий захист, вважає, що є підстави для перегляду даної справи в касаційному порядку.

При цьому судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що клопотання про закриття провадження у справі задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, встановивши, що спірне майно, набуте подружжям за час шлюбу, у відповідності до вимог статті 60 СК належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, враховуючи те, що правочин, на підставі якого автомобіль вибув з власності позивача відповідає вимогам закону, обґрунтовано вважав, що відсутні правові підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Правильними є висновки судів і про те, що відсутні підстави для витребування спірного автомобіля, оскілки наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі (укладення договору купівлі-продажу автомобіля) унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Разом з тим, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Зазначені висновки відповідають установленим обставинам справи та нормам матеріального права, а доводи, викладені заявником у касаційній скарзі, цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене, колегія суддів відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання представника ОСОБА_6, ОСОБА_8 - ОСОБА_9, про закриття касаційного провадження залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П. Курило

М. Є. Червинська