АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/466/17 Номер провадження 22-ц/786/1010/18Головуючий у 1-й інстанції Солоха О. В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Прядкіна О.В., Триголов В.М.,

за участю секретаря Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 13 лютого 2018 року (час ухвалення рішення з 09:37 по 10:55; дата виготовлення повного тексту рішення - 23 лютого 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності та стягнення коштів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, після уточнення позовних вимог, остаточно просив: поділити спільне майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме автомобіль легковий марки Renault, модель Kangoo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та двокімнатну квартиру АДРЕСА_2

У порядку поділу спільного майна подружжя: визнати за ним ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 за кожним, залишивши квартиру у їх спільній частковій власності.

Стягнути з ОСОБА_2 на його користь 72 740 грн., компенсації вартості ? частини відчуженого автомобіля марки Renault, модель Kangoo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на його користь понесені судові витрати у розмірі 2 531,43 грн. судового збору та оплати за проведення автотоварознавчої експертизи.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що під час перебування його з відповідачкою у шлюбних відносинах ними було придбано за спільні кошти майно, яке належить їм обом на праві спільної сумісної власності, яке він прохає розділити, оскільки у добровільному порядку вони не можуть дійти згоди з цього питання.

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3, після уточнення вимог просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_3; зобов'язати ОСОБА_3 сплатити їй 1/3 від суми 110 000 грн., тобто 36 666,66 грн. за понесені нею витрати по кредитній картці; 1/3 від суми 17 156,37 грн., тобто 5 718,76 грн. за понесені нею витрати по сплаті житлово-комунальних послуг. Всього стягнути з позивача по первісному позову 42 384,42 грн., однак, враховуючи вартість 1/3 частини автомобіля, який є сумісною власністю та становить 16 166,66 грн., остаточно стягнути з ОСОБА_3 26 217,76 грн.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що квартиру придбала вона особисто за кошти, позичені у її родича, за період сумісного проживання вона самостійно сплачувала кошти на кредитну картку, які йшли на облаштування комфортного життя сім'ї, сплачувала особисто комунальні послуги.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 13 лютого 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, задоволено повністю.

Визнано, у порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4.

Визнано у порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 72 740 грн. вартості 1/2 частини вартості відчуженого легкового автомобіля, марки Renault, моделі Kangoo, 2007 р.в., жовтого кольору, № двигуна НОМЕР_2, № кузова НОМЕР_3, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, власником якого за даними Єдиного державного реєстру МВС України до 20.04.2017 року значилась ОСОБА_2.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 301 грн. вартості 1/3 частини сплачених комунальних платежів за лютий 2017 року.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати частково в частині стягнення із ОСОБА_2 компенсації в розмірі 72 749 грн. на користь ОСОБА_3 та судових витрат в розмірі 2 531 грн. 40 коп., прийняти в цій частині нове рішення про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсації в розмірі 107 360 грн. в рахунок його частки у спільних боргових зобов'язаннях за договором позики від 27.10.2015 року, а також стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсацію у розмірі 24 250 грн. у якості ? частини вартості відчуженого автомобіля Рено Кангу, 2007 р.в., державний номер НОМЕР_1.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 вказувала, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив всі обставини у справі, всупереч нормам ст.60, ст.61, ст.65 СК України, ст.1047 ЦК України та правовим позиціям вищих судів не взяв до уваги боргову розписку на кошти, отримані в позику ОСОБА_2 на придбання квартири, а також безпідставно та невмотивовано відхилив експертний висновок, наданий скаржником на підтвердження дійсної вартості автомобіля Рено Кангу на момент продажу його ОСОБА_2, натомість, без будь-якого правового мотивування та дослідження, взяв до уваги експертний висновок, наданий позивачем, який за формою та змістом не відповідає встановленим законодавством України вимогам.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, у підтримання правильності висновків суду посилається на доводи первісного позову та свої заперечення на зустрічний позов.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджено належними та допустимими доказами, що 26 липня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у відділі ДРАЦС реєстраційної служби Комсомольського міського управління юстиції у Полтавській області за № 195 зареєстрували шлюб (т.1 а.с.4).

14 лютого 2017 року шлюб розірвано, про що в Горішньоплавнівському міському відділі ДРАЦС ТГУ юстиції у Полтавській області складено відповідний запис (т.1 а.с.5)

18 квітня 2015 року ОСОБА_2 придбала легковий автомобіль марки Renault, моделі Kangoo, 2007 р.в., жовтого кольору, №кузова НОМЕР_3, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (т.1 а.с.6, 37).

27 жовтня 2015 року ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_5 загальною площею 48,30 кв.м., житловою площею 27,60 кв.м., вартістю 250 805 грн. (т.1 а.с.133).

Після розірвання шлюбу квартира та автомобіль залишились в користуванні ОСОБА_2

Як вбачається з копії розписки, наданої як доказ отримання коштів у борг для купівлі квартири, ОСОБА_2 отримала 27 жовтня 2015 року у борг від ОСОБА_6 8 000 доларів США на купівлю квартири та зобов'язалась повернути дані кошти до 27.10.2017 року (т.1 а.с.85)

Як вбачається з листа регіонального сервісного центру в Полтавській області, станом на 16 травня 2017 року відповідно до підсистеми НАІС Єдиного державного реєстру МВС України транспортний засіб Renault Kangoo, н.з. НОМЕР_1, зареєстровано за ОСОБА_7 з 20.04.2017 року (т.1 а.с.141-142).

Як вбачається з висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 31-17 від 03.03.2017 року, наданого ОСОБА_3 при подачі позову до суду, зовнішній візуальний огляд та перевірка технічного стану спірного автомобіля не проводився і вартість визначена згідно наявних документів та складає 145 480 грн. (т.1 а.с.7-9).

Згідно звіту від 12 квітня 2017 року № 1772895_12042017_24 спірний транспортний засіб не експлуатувався в режимі таксі. КТЗ проходив технічний огляд. При огляді КТЗ установлено, що одометр має шестизначний лічильник, його пробігу - 174 182 км. Ця величина пробігу викликає сумнів з точки зору її достовірності і не визначає величину фактичного пробігу. При огляді транспортного засобу встановлено, що він не має пошкодження аварійного характеру. КТЗ не потребує ремонту та фарбування пошкоджених складових частин відповідно до вимог виробника КТЗ. Ринкова (дійсна) вартість легкового пасажирського Renault Kangoo на 15 квітня 2017 року може складати 48 500 грн. без ПДВ.(т.1 а.с.49-62)

Згідно трудової книжки ОСОБА_3 в період з 21.11.2013 року по 01.04.2016 року працював в управлінні з ремонту технологічного устаткування слюсарем з ремонту устаткування ДР 3 розряду ТОВ «Феррострой» та тримав заробітну плату у розмірі 127 410,11 грн. (т.1 а.с.206-207, 208)

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 є зареєстрованою особою-підприємцем з видом діяльності виробництво спіднього одягу (т.1 а.с.211).

Як вбачається з довідки ТОВ «Нова Пошта», ОСОБА_3 в період з 11.02.2014 року по 23.02.2017 року щомісячно відправляв у кількості 5 відправлень дитячі текстильні вироби (оголошеною вартістю кожного 5 000 грн.) (т.1 а.с.210).

Рішення суду першої інстанції оскаржується виключно у частині висновків суду щодо походження коштів на придбання спірної квартири, а також у частині визначення вартості ? автомобіля, який був спільною сумісною власністю сторін та відчужений без згоди одного із подружжя.

Перевіркою матеріалів справи не встановлена наявність обставин, передбачених ч.4, ч.5 ст.367 ЦПК України, а тому відповідно до приписів ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 в повному обсязі та частково задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, надана ОСОБА_2 розписка про отримання у борг коштів не є належним і допустимим доказом, який може підтвердити факт придбання квартири за особисті кошти ОСОБА_2, оскільки, зокрема позначений у розписці вид валюти позики не відповідає загальноприйнятим вимогам (правилам); розписка також не містить усіх ідентифікаційних даних кредитора і боржника. Вирішуючи питання щодо вартості ? автомобіля, суд першої інстанції відхилив як доказ звіт від 12 квітня 2017 року № 1772895_12042017_24, навівши відповідні мотиви.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Спірні правовідносини врегульовані нормами глави 8 СК України.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду України №6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року сформульована така правова позиція: «Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.»

Наведені критерії визначення належності майна до спільної сумісної власності подружжя у спірних правовідносинах слід застосовувати у системному зв'язку із положеннями ст.65 СК України.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо такий договір виходить за межі побутового.

Отже, договір щодо цінного майна, укладений одним із подружжя, навіть без письмової згоди іншого подружжя, за умови, що придбане майно використане для потреб сім'ї, вважається таким, що укладений в інтересах сім'ї, якщо судовим рішенням такий договір не буде визнаний недійсним (ст.204 ЦК України). Відповідно і придбане цінне майно набуває статусу спільної сумісної власності подружжя.

Оцінюючи наданий у справу письмовий доказ - розписку від 27 жовтня 2015 року (т.1 а.с.35), оригінал якої був пред'явлений суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що нормами ст.202, ст.207, ст.1046, ст.1047 ЦК України не встановлені детальні вимоги щодо змісту розписки або ж договору позики, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має бути оформлена письмово та має містити умови отримання позичальником коштів у борг із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Зі змісту розписки вбачається, що вона оформлена 27 жовтня 2015 року, у ній зазначено прізвище, ім'я, по-батькові позичальника, прізвище, ім'я, по-батькові позикодавця, сума грошових коштів, які передаються у позику, строк та термін виконання зобов'язання з повернення коштів, наявні підписи як позикодавця, так і позичальника. Символ валюти $, який ідентифікує долар США, є загальновідомим і не вимагає окремого доказування або ж тлумачення (ч.3 ст.82 ЦПК України), оскільки він передбачений міжнародним стандартом UNICODE та є вільно вживаним на побутовому рівні.

Отже, за відсутності належних і допустимих доказів про безгрошовість або недійсність договору позики, оформленого розпискою від 27 жовтня 2015 року відсутні обґрунтовані підстави для відхилення цього письмового доказу на підтвердження факту отримання ОСОБА_2 коштів у сумі 8 000 доларів США для придбання квартири. Сам по собі факт пред'явлення ОСОБА_2 оригіналу розписки суду першої інстанції не може свідчити про виконання зобов'язань за укладеним договором (ст.545 ЦК України). Суд першої інстанції мав можливість перевірити доводи ОСОБА_2 про те, що оригінал розписки наданий їй позикодавцем для огляду у суді, проте всупереч п.4 ч.5 ст.12 ЦПК України не сприяв стороні у реалізації її процесуальних прав.

Отже, при вирішенні спору слід виходити з доведеності того факту, що ОСОБА_2 27 жовтня 2015 року отримала у борг від ОСОБА_6 8 000 доларів США для придбання квартири.

Разом з тим, безперечним є той факт, що квартира придбана сторонами у шлюбі за згодою ОСОБА_3 як чоловіка з метою використання її для потреб сім'ї (проживання) - сторони розлучилися через два роки після придбання квартири, у справі відсутні докази окремого проживання сторін з часу придбання квартири до дати розлучення. Окрім того, як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу квартири (т.1 а.с.133-134), вона (квартира) придбана за 250 805 грн., що згідно офіційного курсу валют на цю дату становило 11 000 доларів США, тобто квартира не могла бути придбана виключно за кошти, отримані ОСОБА_2 за договором позики.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін спору, їхні частки у цьому об'єкті власності є рівними, а укладення ОСОБА_2 договору позики створило спільне зобов'язання для обох сторін спору за цією угодою, оскільки майно (квартира), придбане за ці кошти використане в інтересах сім'ї.

Заявлена ОСОБА_2 в апеляційній скарзі вимога про стягнення із ОСОБА_3 на її користь 107 360 грн. в рахунок його частки у спільних боргових зобов'язаннях за договором позики відповідно до ч.6 ст.367 ЦПК України не може бути прийнята і розглянута, оскільки така вимога не була предметом розгляду у суді першої інстанції (т.1 а.с.48, 232).

За таких обставин рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю спірної квартири є законним, а помилка, допущена під час оцінки письмового доказу - розписки від 27 жовтня 2015 року, не вплинула на правильність вирішення спору у цілому.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо визначення вартості компенсації ? автомобіля, апеляційний суд виходить з такого.

Сторонами спору не заперечується факт, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя і відчужений ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_3 як співвласника, отже за змістом ст.63, ч.1 ст.65 СК України останній має право на отримання вартості його частки у цьому майні.

Визначаючи вартість спірного автомобіля, суд першої інстанції погодився з даними експертного автотоварознавчого дослідження № 31-17 від 03.03.2017 року, згідно якого вартість автомобіля становить 145 480 грн. При цьому суд першої у відповідності до вимог п.2 ч.4 ст.265 ЦПК України навів мотиви відхилення наданого ОСОБА_2 письмового доказу, а саме звіту №1772895_12042017_24 від 12 квітня 2017 року, згідно якого вартість автомобіля становить 48 500 грн.

Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Достовірним є доказ, на підставі якого можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 стверджує, що суд першої інстанції не зазначив, яку саме арифметичну помилку допущено у звіті від 12.04.2017 року, як вона вплинула на результат визначення ринкової ціни автомобіля та чи можна цю помилку виправити у судовому засіданні.

Такі твердження суперечать фактичним обставинам, оскільки суд у своєму рішенні вказав, яку саме арифметичну помилку допущено у звіті від 12.04.2017 року, питання помилковості розрахунку вартості автомобіля було предметом дослідження у судових засіданнях, у яких ОСОБА_2 та її представник приймали участь (т.1 а.с.224-227, 249-250). Скаржницею не наведено обґрунтованих доводів про відсутність у неї об'єктивної можливості доводити у суді достовірність звіту від 12.04.2017 року.

Аналізуючи звіт від 12.04.2017 року, апеляційний суд виходить з такого.

При визначенні ціни ідентичного КТЗ (т.1 а.с.57) експерт враховував дані про вартість аналогічних транспортних засобів, наявні у мережі інтернет (т.1 а.с.68-69) у доларах США, а саме 4 300 + 5 400 + 4 900 + 4 999 + 3800 = 23 399. Якщо поділити цю суму на 5, то отримаємо 4 679,8 доларів США. За курсом долара США, обраного експертом на час дослідження (26,89), середня вартість ідентичного КТЗ має становити 4 679,8 х 26,89 = 125 839,82 грн.

Але експертом внаслідок виконання наведених арифметичних дій отримано суму 104 867,5 грн.

У подальшому при визначенні ціни продажу КТЗ експертом визначена сума 104 867,5 х 0,93 = 97 525,90 грн. (т.1 а.с.58). Проте, з огляду на правильно розраховану вартість ідентичного КТЗ, ця сума має становити 125 839,82 х 0,93 = 117 031,04 грн.

Зважаючи на наведене, очевидним є те, що експертом при визначенні ринкової вартості автомобіля були допущені помилки, які призвели до заниження вартості автомобіля, отже звіт від 12.04.2017 року не можна визнати достовірним доказом.

Відповідність форми і змісту звіту приписам Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів не спростовує виявленої помилки у розрахунку.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що висновок експертного авто товарознавчого дослідження № 31-17 від 03 березня 2017 року не є експертним дослідженням, не може бути взятий до уваги, адже він (висновок) виконаний уповноваженою особою (т.1 а.с.12,13), за формою і змістом відповідає вимогам Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, у тому числі щодо можливості визначення вартості транспортного засобу без його огляду згідно наданих даних, а також містить дані щодо середньої ринкової вартості спірного автомобіля.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на істотні обставини, які б спростовували належність, достовірність, допустимість та достовірність висновку експертного авто товарознавчого дослідження № 31-17 від 03 березня 2017 року як доказу.

У зв'язку із встановленим мотиви, з яких суд першої інстанції відхилив як доказ звіт з визначення вартості КТЗ, наданий ОСОБА_2, слід вважати правильними.

Таким чином, на переконання апеляційного суду суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів кожної із сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 13 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 18 липня 2018 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: О.В.Прядкіна

В.М.Триголов

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов