Головуючий суду 1 інстанції - Журавель Т.С.
Доповідач -Коновалова В.А.
Справа № 428/1454/18
Провадження № 22ц/782/462/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 липня 2018 року м. Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Дронської І.О., Коротенка Є.В.,

за участю секретаря судового засідання Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

позивач - Головне управління Національної поліції в Луганській області,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області справу

за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Луганській області

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 квітня 2018 року ухваленого у складі судді Журавель Т.С. в м. Сєвєродонецьк Луганської області

за позовом Головного управління Національної поліції в Луганській області до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, в обґрунтування якого вказав, що відповідно до доручення ВЗА ГУНП в Луганській області № 43 від 27.10.2016 року та акту закріплення (передачі) транспортного засобу поліцейському-водію ВЗА ГУНП в Луганській області ОСОБА_2 був наданий для службового користування транспортний засіб «Toyota Camry» державний номер НОМЕР_1, який належить позивачу.

09.06.2017 року о 07 год. 00 хв. відповідач, керуючи вказаним транспортним засобом в м. Оріхів Запорізької області в напрямку м. Пологи, через втомленість втратив увагу, контроль за дорожньою обстановкою, в результаті чого виїхав на узбіччя через смугу зустрічного руху по ліву сторону та скоїв наїзд на електроопору. Внаслідок ДТП автомобіль отримав механічні пошкодження, потерпілих немає.

За даним фактом був складений протокол про адміністративне правопорушення серії БР № 172421 про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за порушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Адміністративну справу у відношенні ОСОБА_2 про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, провадженням закрито у зв'язку із закінченням на час розгляду справи строків, передбачених ч. 2 ст. 38 КУпАП, на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12.09.2017 року у справі № 428/9114/17 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Відповідно до висновку експерта № 116 від 30.10.2017 року вартість матеріальних збитків, які були заподіяні протиправними діями відповідача транспортному засобу «Toyota Camry» державний номер НОМЕР_1, на час ДТП склали 125617 грн.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь Головного управління Національної поліції в Луганській області заподіяну матеріальну шкоду на загальну суму 125617 грн. та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 квітня 2018 року позов Головного управління Національної поліції в Луганській області до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Головного управління Національної поліції в Луганській області матеріальну шкоду в розмірі 11291, 25 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Луганській області просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 квітня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь Головного управління Національної поліції в Луганській області заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 125617 грн., посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12.09.2017 року у справі № 428/9114/17, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, є обов'язковою для суду, який розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Додатково позивач зазначає, що відповідач зобов'язаний відшкодувати матеріальну шкоду в повному обсязі. Свою позицію позивач обґрунтовує посиланням на ч. 1 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію», ч. 2 ст. 130 КЗпП України та п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29.12.1992 року в якому зазначено, що суди повинні мати на увазі, що відповідно до п.5 ст.134 КЗпП працівник несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

(2) Позиція інших учасників справи

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги не визнав, зазначивши, що шкода майну позивача була завдана відповідачем під час виконання ним своїх службових обов'язків, а саме під час безпосереднього керування транспортним засобом.

Постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПР від 28 грудня 1977 року № 447/24 затверджений перелік посад і робіт працівників, із якими можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність. Посада водія або патрульного поліцейського, як і виконувана ними робота по керуванню транспортним засобом, у вказаному переліку відсутня. В свою чергу договір про повну матеріальну відповідальність між відповідачем та позивачем не укладався. Отже, він не несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, а може нести тільки обмежену матеріальну відповідальність, як це передбачено ст. 132 КЗпП України.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 18 червня 2018 року відповідачу роз'яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі, проте від ОСОБА_2 не надійшло відзиву на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні представники Головного управління Національної поліції в Луганській області доводи апеляційної скарги підтримали.

Відповідач в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем рішення суду не оскаржується, а Головним управлінням Національної поліції в Луганській області рішення суду не оскаржується в частини стягнення з відповідача матеріальної шкоди, тому рішення суду в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 11291 грн. 25 коп. не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" № 12 від 24.10.2008 року, згідно яких у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Головне управління Національної поліції в Луганській області є юридичною особою, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та копією положення про Головне управління Національної поліції в Луганській області, затверджене наказом Національної поліції № 29 від 06.11.2015 року.

Шкода майну позивача, а саме автомобілю «Toyota Camry», державний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску,завдана відповідачем під час виконання ним своїх трудових обов'язків.

Судом встановлено, що договір про повну матеріальну відповідальність між сторонами не укладався.

Тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не несе матеріальну відповідальність за шкоду у повному розмірі, на нього в даному випадку не може бути покладена повна матеріальна відповідальність і відповідач може нести тільки обмежену матеріальну відповідальність у розмірі свого середнього місячного заробітку.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі, колегія суддів вважає за необхідне, зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Підстава позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які об'єктивуються у поданих доказах.

Звертаючись до суду з цим позовом,позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на користь Головного управління Національної поліції в Луганській області заподіяну матеріальну шкоду за пошкодження автомобіля, завдану відповідачем під час виконання ним своїх трудових обов'язків.

Як підставу цього позову позивач зазначив, що шкода завдана внаслідок винних, умисних противоправних дій відповідача за пошкодження автомобіля з підстав п. 5 ст. 134 КЗпП України, про що зазначалося представником позивача і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені вище обставини, не врахував, що підставами позову про відшкодування шкоди позивач вказав винні, умисні противоправні дій відповідача, пов'язані з пошкодженням автомобіля. Тому, суд першої інстанції неправомірно дійшов висновку про відмову у позові з підстав не укладення сторонами договору про повну матеріальну відповідальність.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність національної поліції є Закон України «Про Національну поліцію».

В статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

За загальним правилом, під час вирішення справ такої категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Проте, у Законі України «Про Національну поліцію» відсутня норма щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським, а тому колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні даного спору слід керуватись Кодексом законів про працю (КЗпП).

Згідно частини 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Підставою для матеріальної відповідальності може бути вина у формі або прямого умислу, або необережності (халатність, недбалість); дії працівника повинні призвести до негативних наслідків, тобто має бути пряма дійсна шкода, що підлягає відшкодуванню; між діями та наслідками дій працівника наявний причинний зв'язок.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку.

Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування (п.5 ч. 1 ст. 134 КЗпП України).

В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 року № 14 зазначено, що суди повинні мати на увазі, що відповідно до п.5 ст.134 КЗпП працівник несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

Отже, для притягнення працівника до повної матеріальної відповідальності на підставі п. 5 ст. 134 КЗпП України в його діях на момент заподіяння шкоди повинен бути умисел. Умисне заподіяння шкоди має бути підтверджено фактом наявності умислу та свідомого бажання працівника заподіяти підприємству шкоду або допустити її настання.

Судом встановлено, що власником автомобіля «Toyota Camry» державний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску, є Головне управління Національної поліції в Луганській області, про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХО №715289, виданого 02.11.2016 року.

Службовий автомобіль «Toyota Camry» державний номер НОМЕР_1 закріплений за поліцейським-водієм ВЗА ГУНП в Луганській області старшим сержантом поліції ОСОБА_2, що підтверджується копією доручення про закріплення службового транспорту № 43 від 27.10.2016 року.

Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 вересня 2017 року у справі № 428/9114/17 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Адміністративну справу у відношенні ОСОБА_2 про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, провадженням закрито у зв'язку із закінченням на час розгляду справи строків, передбачених ч. 2 ст. 38 КУпАП, на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

З постанови вбачається, що 09 червня 2017 року о 07 год. 00 хв. ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Toyota Camry» державний номер НОМЕР_1, який належить ГУНП в Луганській області, в м. Оріхів Запорізької області в напрямку м. Пологи, через втомленість втратив увагу, контроль за дорожньою обстановкою, в результаті чого виїхав на узбіччя через смугу зустрічного руху по ліву сторону та скоїв наїзд на електроопору, внаслідок ДТП автомобіль отримав механічні пошкодження, потерпілих немає.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, це судове рішення є обов'язковим для суду лише щодо з'ясування питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Посилання позивача на те, що винні дії відповідача були встановлені постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 вересня 2017 року не заслуговує на увагу, оскільки як зазначено вище, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов'язковою лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частина 3 статті 12 ЦПК України).

Обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (статті 138 КЗпП України).

Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві стосовно завдання відповідачем шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу внаслідок умисних противоправних дій, не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження умисних дій, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст.ст. 12, 81 ЦПК України).

Шкода майну (автомобілю) позивача завдана відповідачем під час виконання ним своїх трудових обов'язків, дані обставини під час розгляду справи в суд апеляційної інстанції визнавалися сторонами, тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити наступне.

Пунктом 5 частини 1 статті 134 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування (п.5 ч. 1 ст. 134 КЗпП України).

Отже, повна матеріальна відповідальність за цією підставою настає тільки у випадках умисного знищення або умисного псування виданих працівнику матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів. Умисне заподіяння шкоди має бути підтверджено фактом наявності умислу та свідомого бажання працівника в ході виробничого процесу заподіяти підприємству шкоду або допустити її настання.

До об'єктів, відповідальність за умисне псування або знищення яких несуть працівники, не входять споруди, станки, автомашини, які належать підприємству.

За таких обставин, положення п. 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, які виникли між сторонами, щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої відповідачем під час виконання ним своїх трудових обов'язків, а саме під час безпосереднього керування транспортним засобом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля.

Разом з тим, суд не звернув уваги, що підставами позову про відшкодування шкоди позивач зазначив умисні, протиправні дії відповідача, тому дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності саме з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що на час виникнення ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Toyota Camry» державний номер НОМЕР_1 була застрахована у ТДВ «СТ Домінанта» на підставі генерального договору ОЦВ-17№ 0006КВ./213 про надання послуг зі страхування цивільно-правової відповідальності власників автомобільного транспорту від 03 травня 2017 року та полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 24 квітня 2017 року, строк дії якого з 03 травня 2017 року по 02 травня 2018 року.

Зі змісту поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АК № 6516311 вбачається, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом).

Відповідно до листа Головного управління Національної поліції в Луганській області від 19 липня 2018 року на службовий автомобіль «Toyota Camry» державний номер НОМЕР_1 страховка «КАСКО» (страхування автомобіля від угону та ущербу) не оформлювалася. ГУНП в Луганській області до ТДВ «СТ Домінанта» за виплатою страхового відшкодування не зверталося та страхове відшкодування не отримувало за страховим випадком, який мав місце 09 червня 2017 року о 07 год. 00 хвил. в м. Оріхів Запорізької області, у зв'язку з тим, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини працівника поліції.

З урахуванням зазначених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач має відшкодувати шкоду, заподіяну позивачуу розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на ст. 1168 ЦК України є помилковим, оскільки як встановлено судом ОСОБА_2 виконував трудові (службові) обов'язки, під час яких було пошкоджено автомобіль, тому відповідальність має наставати за нормами трудового права. Передбачені статтею 1168 ЦК України підстави відповідальності особи за завдану майнову шкоду застосовуються у разі наявності між сторонами спору в деліктних зобов'язаннях.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З урахуванням викладених вище обставин, колегія суддів вважає за необхідне виключити із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції оцінку та правові висновки щодо відсутності підстав для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ч. 4 ст. 376, ст. 384 ЦПК України, Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 квітня 2018 року змінити, виключивши з мотивувальної частини оцінку та правові висновки стосовно відмови у задоволенні позовних вимог з підстав п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 липня 2018 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді І.О. Дронська

Є.В.Коротенко