Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 372/484/17-ц

провадження № 61-19022св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Григорівська сільська рада Обухівського району Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 10 квітня 2017 року у складі судді Кравченка М. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2017 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Мережко М. В., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що позивач є власником будинку, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,389 га, за адресою: АДРЕСА_1.

У 2004 році ОСОБА_5 були видані державні акти на земельні ділянки площами 0,1514 га та 0,25 га, які межують з його земельною ділянкою, однак під час передачі у власність відповідачу цих земельних ділянок з ним, як сусіднім землекористувачем, їхні межі погоджені не були, що призвело до накладення вказаних ділянок на належну йому земельну ділянку.

Вказане протягом тривалого часу створює йому перешкоди у приватизації належної йому земельної ділянки та завдає душевні страждання. Розмір моральної шкоди позивач оцінив у 25 000 грн.

У зв'язку з викладеним позивач просив суд визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2, площею 0,1514 га та 0,25 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2; зобов'язати Григорівську сільську раду Обухівського району Київської області встановити межу між його земельною ділянкою та ділянкою належною відповідачу, змінивши конфігурацію цих ділянок; стягнути з Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області та ОСОБА_5 на його користь моральну шкоду в сумі 25 000 грн.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 10 квітня 2017 року закрито провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що сторони повідомили суду відомості про наявність чинного судового рішення у спорі між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав відносно позовних вимог, які позивач заявив у цьому позові, а тому провадження у цій справі підлягає закриттю.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішенням суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, яке набрало законної сили, було вирішено спір між тими самими сторонами та про той самий предмет і з тих самих підстав, а тому висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі з цих підстав є правильним.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що в цьому спорі вимога про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку обґрунтовується іншими доказами, а саме збірним кадастровим планом, якому суди не надали належної оцінки. Крім того, ОСОБА_4 вважає безпідставною відмову у його позові рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 квітня 2013 року.

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що позивач не надав доказів набуття права власності на спірну частину земельної ділянки. В межах іншої цивільної справи вирішувався спір між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що і у цій справі.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пунктів розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судові рішення першої та апеляційної інстанцій відповідають.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо є таке, що набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

При визначенні підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Суди установили, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_5 про встановлення межі, визнання недійсним рішення, державного акту на право власності на земельну ділянку та стягнення моральної шкоди.

У справі, яка переглядається, та у справі, рішення в якій набрало законної сили, предметом позову є, серед іншого, визнання недійсними державних актів про право власності на землю, встановлення меж земельних ділянок та стягнення моральної шкоди, завданої позивачу порушенням його прав як землекористувача.

Обставиною, якою позивач обґрунтовує свої вимоги в обох справах, є посилання на незаконне виділення ОСОБА_5 земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку, якою законно користується ОСОБА_4

Сторонами у спорі у зазначених справах є ОСОБА_4, ОСОБА_5 та Григорівська сільська рада Обухівського району Київської області.

Таким чином, суб'єктний склад сторін у справі, предмет та підстави позовів є тотожними, а тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року.

Доводи касаційної скарги про те, що в цьому спорі вимога про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку обґрунтовується іншими доказами, зокрема кадастровим планом, не спростовують висновок судів про тотожність позовів. До підстав позову не можуть входити обставини, що виступають доказами у справі, оскільки з ними закон не пов'язує виникнення, зміну чи припинення прав і обов'язків. Вказані обставини лише підтверджують наявність чи відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 10 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта