Постанова

Іменем України

11 липня2018 року

м. Київ

справа № 459/2505/16

провадження № 61-14731св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Червоноградська міська рада Львівської області, Управління праці та соціального захисту населення Червоноградської міської ради Львівської області, Управління Державної казначейської служби України у м. Червонограді Львівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 04 травня 2017 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Шандри М. М., Левика Я. А.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Червоноградської міської ради Львівської області, Управління праці та соціального захисту населення Червоноградської міської ради Львівської області, Управління Державної казначейської служби України у м. Червонограді Львівської області про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року, яка набрала законної сили, задоволено адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області, визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання вимог частини третьої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» щодо ненадіслання заяви позивача за належністю у Львівську обласну державну адміністрацію не пізніше п'яти днів з дня її отримання та неповідомлення про це позивача. Порушення його прав щодо розгляду звернення в частині надіслання його для розгляду за належністю тривало майже рік, вказане свідчить про нехтування його правами на належний розгляд звернення, що він сприймає як зверхнє ставлення до нього як до людини, громадянина та мешканця м. Червонограда, відчуває себе приниженим та морально подавленим.

Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_3 просив стягнути на відшкодування моральної шкоди з Управління праці та соціального захисту населення Червоноградської міської ради Львівської області 1500,00 грн, а з Червоноградської міської ради Львівської області - 500,00 грн.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 05 грудня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Червоноградської міської ради Львівської області на користь ОСОБА_3 1000,00 грн на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів місцевого бюджету шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт заподіяння йому бездіяльністю відповідача моральної шкоди у вигляді душевних страждань, які полягали у необхідності неодноразово звертатися до відповідача із заявами, він тривалий час відчував себе проігнорованим, оскільки його заяви не були розглянуті, а отже, позивач має право на відшкодування моральної шкоди у межах задоволеної суми.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 04 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту заподіяння йому моральних страждань через несвоєчасну та неповну відповідь відповідача на заяву від 22 червня 2015 року, а також відсутній причинний зв'язок між діями відповідача та спричиненням моральних страждань, не надано доказів, у чому полягає моральна шкода та чим керувався позивач, визначаючи розмір її відшкодування.

У травні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Львівської області від 04 травня 2017 року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, в касаційній скарзі заявник зазначає, що апеляційний суд не спростував висновків суду першої інстанції про заподіяння позивачу моральної шкоди, завданої внаслідок бездіяльності Управління праці та соціального захисту населення Червоноградської міської ради Львівської області та визначення її суми, з урахуванням засад розумності та справедливості. Також судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права - апеляційний суд прийняв доповнення до апеляційної скарги, подані з пропуском процесуального строку, та фактично поновив зазначений строк за відсутності відповідної заяви (клопотання) від заявника, чим порушив принцип змагальності та диспозитивності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі.

У серпні 2017 року представником Управлінням праці та соціального захисту населення Червоноградської міської ради Львівської області подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких останній просив відхилити касаційну скаргу та залишити без змін рішення апеляційного суду, як таке, що ухвалено з дотриманням норма матеріального та процесуального права.

У серпні 2017 року представником Червоноградської міської ради Львівської області подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких останній просив відхилити касаційну скаргу та залишити без змін рішення апеляційного суду, як таке, що ухвалено з дотриманням норма матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 309, 316 ЦПК України.

Судом встановлено, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року, яка набрала законної сили, задоволено адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області, визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання вимог частини третьої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» щодо ненадіслання заяви позивача за належністю у Львівську обласну державну адміністрацію не пізніше п'яти днів з дня її отримання та неповідомлення про це позивача.

Цією постановою встановлено, що у заяві ОСОБА_3 на ім'я Червоноградського міського голови від 22 червня 2015 року порушені питання, які стосувалися пасажирських перевезень на конкретному приміському маршруті «Червоноград -Щуровичі», зокрема права на безкоштовний проїзд на вказаному маршруті пенсіонерів за віком та публікації в місцевій пресі інформації (відповіді) про це.

Зі змісту листа Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області від 20 липня 2015 року вбачається, що ОСОБА_3 повідомлено в узагальненій формі про наявність права у пенсіонерів за віком на безкоштовний проїзд пасажирським транспортом на міських та приміських маршрутах загального користування. Відповіді щодо права на безкоштовний проїзд на приміському маршруті «Червоноград - Щуровичі» пенсіонерів за віком, про що просив з'ясувати ОСОБА_3 у своєму зверненні, не надано.

Аналогічне стосується й статті «Про право пільгового проїзду у міському та приміському автомобільному транспорті» в газеті «Новини Прибужжя» від 25 червня 2015 року, у змісті якої не було відомостей щодо права на безкоштовний проїзд на приміському автобусному маршруті загального користування «Червоноград - Щуровичі» пенсіонерів за віком, про що ОСОБА_3 просив опублікувати (надати відповідь) у своєму зверненні від 22 червня 2015 року.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Згідно із статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до частини першої статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду слід встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв'язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

З огляду на викладене, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, належним чином оцінивши подані сторонами докази, правильно виходив із того, що встановлення рішенням суду факту бездіяльності Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області щодо невиконання вимог частини третьої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» не може бутиєдиною й безумовною підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки доведенню підлягають не лише факт порушення, але і факт завдання такими діями чи бездіяльністю моральної шкоди. Позивач належних та допустимих доказів спричинення йому моральної шкоди, внаслідок бездіяльності відповідача, а також причинно-наслідкового зв'язку між ними не надав. Таким чином, позивач не довів, що внаслідок бездіяльності відповідача щодо невиконання ним вимог частини третьої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» у зв'язку із подачею позивачем відповідної заяви, останньому було завдано моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги про те, що судом порушено норми процесуального права, яке полягало у тому, що апеляційний суд прийняв доповнення до апеляційної скарги, подані з пропуском процесуального строку, та фактично поновив зазначений строк за відсутності відповідної заяви (клопотання) від заявника, чим порушив принцип змагальності та диспозитивності - не заслуговують на увагу, оскільки апеляційна скарга подана у передбачені законом процесуальні строки, завдання цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенні цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав, досягнуто, спір вирішено, а тому не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення лише з формальних підстав.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі інші доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 04 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик