Постанова

Іменем України

08 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 757/14027/16-ц

провадження № 61-23857св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадженнякасаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ваш Авто» на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року у складі судді Остапчук Т. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2017 року у складі колегії суддів Левенця Б. Б., Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто») про визнання недійсним договору фінансового лізингу та застосування наслідків недійсності правочину.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 14 березня 2016 року між сторонами укладений договір фінансового лізингу № 003636, за яким позивач мав отримати у фінансовий лізинг автомобіль «HYNDAI Elantra» 1.6 AT Econo.

14 березня 2016 року позивач сплатив 46 000,00 грн, проте відповідач відмовився передавати предмет лізингу із посиланням на те, що позивач спочатку має сплатити 50 % вартості автомобіля, причому до цієї суми вже сплачені позивачем кошти не включаються, адже є платою за обслуговування.

Враховуючи те, що відповідач не виконав умов зазначеного договору фінансового лізингу і не передав предмет лізингу, вказаний договір не був нотаріально посвідчений та посилаючись на статті 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 203, 215, 220, 227, 230, 627, 628, 799, 806 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 16, 34 Закону України «Про фінансовий лізинг» позивач просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу від 14 березня 2016 року № 003636 та стягнути з відповідача на свою користь сплачені кошти у розмірі 46 000,00 грн.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 14 березня 2016 року № 003636, укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_4 Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_4 кошти у розмірі 46 000,00 грн. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не мав права на укладення оспорюваного договору фінансового лізингу, оскільки він не є фінансовою установою та не має ліцензії на здійснення діяльності із надання фінансових послуг. Предмет лізингу не є індивідуально визначеною річчю, оскільки у договорі не вказані ознаки, які притаманні тільки йому. Умови договору фінансового лізингу є несправедливими, містять істотний дисбаланс прав та обов'язків на користь відповідача. Крім того, у зв'язку із тим, що договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та місить елементи договору оренди та договору купівлі-продажу транспортного засобу, такий договір підлягає нотаріальному посвідченню.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» відхилено. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, визнаючи умови договору фінансового лізингу несправедливими, а сам договір недійсним, правильно вирішив справу по суті. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

У березні 2017 року ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2017 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оспорюваний договір не містить несправедливих умов, а висновки судів про зворотне, є безпідставними, оскільки при підписанні договору у позивача не виникло питань про обсяг своїх прав та обов'язків, з якими він повністю погодився, засвідчив своїм підписом та сплатив відповідні лізингові платежі. Також, відповідно до законодавства України нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не є обов'язковим.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 березня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу та надано строк на подання заперечень.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 14 березня 2016 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» укладений договір фінансового лізингу № 003636, відповідно до умов якого відповідач бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль «HYUNDAI Elantra» 1.6 AT Econo у власність та передати його в користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Відповідно пункту 8.2 зазначеного договору, сторони погодили, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 16 787,31 дол США із урахуванням податку на додану вартість, що у гривневому еквіваленті на дату укладення договору складає 449 900,00 грн.

На виконання договору, 14 березня 2016 року ОСОБА_4 сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» кошти у розмірі 46 000,00 грн як авансовий платіж.

Згідно з умовами договору «Авансовий платіж» ? це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначено у додатку № 1 договору, що сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця, на умовах договору, до моменту передачі предмета лізингу.

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частини першої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно з статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Такий висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15.

Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначеного правового висновку, який визнає його обов'язковим у цій справі.

Виходячи з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним, законним та обґрунтованим є висновки про те, що договір є нікчемним, так як він укладений у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, як того вимагає чинне законодавство, та тому відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір не створює правових наслідків для сторін цього договору, і як наслідок на підставі частин першої, п'ятої статті 216 ЦК України з відповідача підлягає стягненню грошова сума, сплачена ОСОБА_4 за нікчемним договором.

Хоча суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, визнав недійсним нікчемний правочин, тоді як закон вимагає лише встановлення такого факту в мотивувальній частині рішення, це не є підставою для скасування судових рішень, оскільки результат вирішення цього позову по суті не зміниться. При цьому не може бути скасованим правильне по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

Крім того, згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Доводи касаційної скарги про те, що оспорюваний договір не містить несправедливих умов, а висновки судів про зворотне, є безпідставними, оскільки при підписанні договору у позивача не виникло питань про обсяг своїх прав та обов'язків, з якими він повністю погодився, засвідчив своїм підписом та сплатив відповідні лізингові платежі, не заслуговують на увагу, оскільки не мають правового значення для вирішення спору, враховуючи, що підписаний сторонами договір в цілому є нікчемним, тому до спірних правовідносин застосовуються наслідки недійсності нікчемного правочину.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередньої інстанцій ? без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик