Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 275/997/13-ц

провадження № 61-9778 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С.Ф.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6, на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області у складі судді Лівочка Л. І. від 12 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів: Борисюка Р. М., Галацевич О. М., Широкової Л. В., від 06 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 28 листопада 2012 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 53800 доларів США зі сплатою 11,9 % річних з кінцевим строком повернення 27 листопада 2017 року. Цього ж дня, на забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов'язань щодо повернення кредитних коштів, між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_7 був укладений договір іпотеки, предметом якого є земельна ділянка площею 0,3574 га та розташований на ній житловий будинок, які знаходяться по

АДРЕСА_1.

Відповідно до договорів факторингу від 28 листопада 2012 року, укладених між ПАТ «Сведбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» (далі - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс»), а також між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», до останнього перейшло право вимоги заборгованості за вказаним кредитним договором та договором іпотеки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, спадкоємцем є його дружина ОСОБА_4, яка ухвалою суду від 27 травня 2015 року була залучена до участі у справі у якості відповідача.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_5 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, станом на 21 вересня 2015 року у нього перед банком виникла заборгованість у сумі 2 713 745 грн 82 коп., в рахунок погашення якої позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на стадії виконавчого провадження.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області

від 12 липня 2016 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 713 745 грн 82 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0,3574 га та розташований на ній житловий будинок, які знаходяться по АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Оскільки основне зобов'язання, забезпечене іпотекою, позичальником не виконано, суд дійшов висновку про задоволення позову і звернення стягнення на предмет іпотеки, право власності на який до відповідача перейшло у порядку спадкування.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 06 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що оскільки боржник та його правонаступник, яка стала іпотекодавцем, не виконали зобов'язання за кредитним договором, позивач має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням за рахунок майна, переданого в іпотеку.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк у порушення вимог статті

38 Закону України «Про іпотеку» не повідомив відповідача про порушення іпотекодавцем основного зобов'язання.Суди не вказали ціну іпотеки на момент винесення рішення, при ухваленні яких не були враховані положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та не надано відповідачу іншого житла. Крім того, судами не досліджені оригінали договорів факторингу та позивачем не доведено розміру заборгованості.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 28 листопада 2012 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 53 800 доларів США зі сплатою 11,9 % річних з кінцевим строком повернення 27 листопада

2017 року. Цього ж дня, на забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов'язань щодо повернення кредитних коштів, між

АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_7 був укладений договір іпотеки, предметом якого є земельна ділянка площею 0,3574 га та розташований на ній житловий будинок загальною площею 78 кв.м, які знаходяться по

АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, спадкоємцем є його дружина ОСОБА_4

Відповідно до договорів факторингу від 28 листопада 2012 року, укладених між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», а також між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», до останнього перейшло право вимоги заборгованості за кредитним та іпотечним договорами.

Згідно з пунктом 11 договору іпотеки, банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язання.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_5 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, станом на 21 вересня 2015 року у нього перед банком виникла заборгованість у сумі 2 713 745 грн 82 коп., з яких: 1 046 329 грн - заборгованість за кредитом; 828 272 грн 79 коп. - заборгованість за процентами; 839 272 грн 79 коп. - пеня.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У статті 1281 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Відповідно до частини першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Частиною третьою статті 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені у статтях 12, 33 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до цих норм такими підставами є порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору, невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов'язання.

На підставі вказаного, встановивши, що основне зобов'язання боржником не виконано, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за основним зобов'язанням, розмір якої не спростований.

При цьому суди не зазначили у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку».

ВеликаПалата Верхового Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (провадження № 14-11цс18) дійшла висновку про те, що не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження мають право заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж та, що зазначена у резолютивній частині рішення суду, якщо, наприклад, вартість майна змінилася.

Таким чином, визначення початкової ціни предмета іпотеки у резолютивній частині рішення суду не є остаточною, оскільки під час здійснення виконавчого провадження ціна предмету іпотеки може бути переглянута та повторно визначена на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності.

За таких обставин, оскільки суди вказали у резолютивній частині рішення механізм встановлення початкової ціни предмету іпотеки, доводи касаційної скарги про те, що суди не визначили ціну іпотеки, не можуть бути підставою для скасування судових рішень.

Доводи касаційної скарги про те, що банк не повідомив відповідача про порушення позичальником основного зобов'язання також не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки згідно з частиною другою статті 35 Закону України «Про іпотеку» ненадсилання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення основного зобов'язання, не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Крім того, відповідач ОСОБА_4 залучена до участі у цій справі в якості відповідача 27 травня 2015 року, отже, з цього часу достовірно знала про те, що позичальник ОСОБА_5 допустив заборгованість за кредитним договором, на забезпечення виконання якого встановлено іпотеку щодо майна, яке відповідач успадкувала.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не дослідили оригінали договорів факторингу є необґрунтованими, оскільки відповідно до частини другої статті 64 ЦПК України 2004 року, якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі має право вимагати подання оригіналу. Однак, матеріали справи такого клопотання не містять.

Крім того, презумпція чинності договорів факторингу не спростована у передбачений законом спосіб.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», і в цій частині доводи касаційної скарги заслуговують на увагу.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону.

Крім того, згідно зі статтею 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1196цс15 та від 10 червня 2015 року у справі № 6-2096цс16.

Оскільки житловий будинок № 10 по вул. Партизанській у смт Брусилів Житомирської областівиступає як забезпечення зобов'язань за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, в матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували наявність у відповідача іншого житла, площа цього будинку не перевищує 140 кв. м, суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для зупинення виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону «Про мораторій».

У частинах першій, другій, четвертій статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки судами не застосовано закон, який підлягав застосуванню, то ухвалені у справі судові рішення на підставі статті 412 ЦПК України необхідно змінити, доповнивши резолютивну частину рішення суду першої інстанції посиланням про зупинення виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а в іншій частині ці рішення згідно зі статтею 410 ЦПК України - залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 12 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 06 жовтня 2016 року змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 12 липня 2016 року реченням такого змісту:

«Зупинити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В іншій частині рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 12 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 06 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С.Ф. Хопта