Справа № 189/1185/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26.07.2018 року Покровський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого судді Лукінової К.С.

при секретарі Копиця С.І.

розглянувши в судовому засіданні в смт. Покровське Покровського району Дніпропетровської області заяву ОСОБА_1 Луізи Олександрівни, зацікавлена особа: Покровський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, -

В С Т А Н О В И В :

Заявниця звернулася до суду з вищеназваною заявою, у якій просить встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 21 липня 2018 року, місце смерті м. Донецьк Донецької області. В своїй заяві вона зіслалася на те, що вона являється дочкою ОСОБА_2 Її батько ОСОБА_2 помер 21 липня 2018 року у віці 84 років, внаслідок хронічної мозкової недостатності ІІІ ст.; церебральний атеросклероз з гіпертензією у м. Донецьку Донецької Народної Республіки, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії ДНР №105784, виданим Петровським відділом реєстрації актів цивільного стану Державної Реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки 24 липня 2018 року, про що складено актовий запис про смерть №628. Заявниця звернулася до Покровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за видачею свідоцтва про смерть її батька, однак їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті, оскільки для підтвердження факту смерті батька предявлено документи видані на території де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Справу розглянуто відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України у відсутності заявника та представника зацікавленої особи, які надіслали до суду заяви з проханням розглянути справу за їх відсутності.

Заявниця заяву підтримала та просить її задовольнити.

Представник зацікавленої особи не заперечує проти задоволення заяви.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії IV-УР №936802, копії свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІІ-НО №451675 ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 (а.с.12).

Згідно копії свідоцтва про смерть серії ДНР № 105784 від 24.07.2018 року, виданого на тимчасово окупованій території України, ОСОБА_2 помер 21.07.2018 року у м. Донецьк Донецької області. (а.с.13).

Відповідно до копії листа про відмову у проведенні державної реєстрації смерті від 25.07.2018 року №2007/14.40-184 заявниці було відмовлено у реєстрації смерті ОСОБА_2, у зв'язку з тим, що надані нею документи видані на тимчасово окупованій території України, а отже не є дійсними і не створюють будь - яких правових наслідків. (а.с.17).

Так, відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

У даному випадку заяву подано дочкою померлого.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявниця подала копію свідоцтва про смерть серії ДНР № 105784 від 24.07.2018 року, видане на тимчасово окупованій території України, з якого видно, що ОСОБА_2 помер 21.07.2018 у м. Донецьк Донецької області, копію лікарського свідоцтва про смерть, копію довідки про причину смерті.

Оцінюючи свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання (ч.4 ст.317 ЦПК України).

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті ОСОБА_2 встановленим.

Таким чином, керуючись ст.ст. 141, 211, 265-269, 315, 317 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1 Луізи Олександрівни, зацікавлена особа: Покровський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 21 липня 2018 року, місце смерті м. Донецьк Донецької області.

Відповідно до вимог ч. ч. 4,5 ст.317 ЦПК України допустити негайне виконання рішення шляхом його невідкладного направлення до Покровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області - для державної реєстрації смерті ОСОБА_2.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: К.С. Лукінова