Провадження № 2/760/3300/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді - Лазаренко В.В.

з участю секретаря - Каліщук М.В.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визначення конкретного порядку користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

12.06.2017 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним вище позовом, в якому просить встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши йому в користування житлову кімнату площею 10,60 кв.м, а відповідачам , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - житлові кімнати площею 21,80 кв.м., та 10.40 кв.м, місця загального користування (кухню площею 6,30 кв. м, ванну кімнату площею 2,90 кв. м., вбудовану шафу площею 1,40 кв.м., коридор площею 3,20 кв.м., та балкон площею 0,83 кв. м.) - залишити в спільному користуванні сторін.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником 1/3 частини спірної квартири.

В даній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5.

Однак, у зв'язку з тим, що він тривалий час проживав у квартирі дружини, відповідачі почали користуватися і належним йому приміщенням.

Після того, як він вирішив знову проживати у спірній квартирі, відповідачі його не впустили, а тому він звернувся до суду.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 04.12.2015 його вселено у спірну квартиру, а відповідачів зобов'язано не чинити йому перешкод у користуванні нею.

Однак, між ними до цього часу тривають суперечки щодо користування спірним майном, а тому просить захистити його права, шляхом задоволення даного позову, зазначаючи при цьому, що площа кімнати, яку він просить виділити йому у користування, значно менша від площі, яка належить йому на праві спільної часткової власності.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити, додавши при цьому, що позивач в майбутньому має намір розділити особовий рахунок житлової площі, а для цього необхідно встановити конкретний порядок користування квартирою.

Відповідач ОСОБА_3 фактично не заперечувала проти проживання позивача у зазначеній ним кімнаті, в якій на ніхто не проживає, при цьому зазначила, що вона заперечує проти поділу в майбутньому особового рахунку житлової площі.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд до відома не поставив, з заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався. При таких даних, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що в 1998 році власниками квартири АДРЕСА_1 в рівних долях стали ОСОБА_6 та члени його сім'ї, що вбачається з свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 09 березня 1998 року, виданого Відділом приватизації державного житла Залізничного району м. Києва

06.11.2015 позивач ОСОБА_1 успадкував від свого батька ОСОБА_6 1/8 частину спірної квартири, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №47140556 від 06.11.2015 року позивач володіє на праві приватної спільної часткової власності 2/6 частки квартири АДРЕСА_1 (1/3).

У відповідності до технічного паспорту № 18539 на спірну квартиру, остання розташована на 4-му поверсі 5-ти поверхового будинку та складається з 3-х кімнат, загальною житловою площею 42,80 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 21,80 кв.м., 2-а кімната - 10,40 кв.м., 3-тя кімната - 10,60 кв.м., кухні площею 6,30 кв.м., ванної кімнати - 2,90 кв.м., коридору - 3,20 кв.м., вбудованої шафи- 1,40 кв.м., балкону - 0,83 кв.м.. Загальна площа квартири 57, 43 кв.м..

При цьому, з плану квартири вбачається, що 1-а кімната площею 21,80 кв.м. є суміжною з іншими кімнатами, зокрема кімнатою площею 10,40 кв.м., ванною кімнатою та кухнею.

У відповідності до довідки форми №3 Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_1.

Як зазначає позивач, між сторонами справи існує спір щодо користування зазначеною квартирою, в той час, як відповідач в судовому засіданні посилалась на те, що позивачу ніхто не перешкоджає проживати у кімнаті, про яку він зазначає.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Майно може належать особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

За ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільної частковою власністю.

За ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Як встановлено з матеріалів справи, зокрема копією технічного паспорту на спірну квартиру, та підтверджено сторонами у судовому засіданні, житлові кімнати, які підлягають виділенню відповідачам відповідно до запропонованого позивачем порядку користування квартирою, є суміжними, при чому кімната, яку позивач просить виділити у користування відповідачів, розміром 21,80 кв.м, є прохідною і доступ до інших приміщень, які позивач пропонує залишити в загальному користування, зокрема, ванної кімнати та кухні, можливий лише через дану прохідну кімнату.

Відтак, запропонованим позивачем варіантом порядку користування квартирою порушуються рівні із позивачем права інших співвласників квартири - відповідачів, згоди з якими з приводу користування квартирою у запропонованому позивачем варіанті, не досягнуто. У такому випадку право відповідачів на користування їх частками у спільній частковій власності буде порушено та не буде відповідати засадам змісту права власності, здійснення права власності та непорушності права власності, визначених статтями 317, 319, 321 ЦК України.

Більш того, з наданих у судовому засіданні пояснень відповідача ОСОБА_3 вбачається, що фактично права позивача щодо користування кімнатою площею 10,60 кв.м. на даний час не порушуються, оскільки дана кімната є вільною, у ній ніхто з відповідачів не проживає, право власності позивача на частину у спірній квартирі ніхто не оспорює, а тому позивач безперешкодно має можливість користуватися частиною спірної квартири, яка належить йому на праві приватної власності.

З урахуванням наведених вище обставин справи, враховуючи, що позивачем не доведено факт порушення його житлових парав з боку відповідачів, а також враховуючи, що встановлення запропонованого позивачем порядку користування спірною квартирою призведе до порушення законних прав інших співвласників квартири, суд приходить до висновку про неможливість його встановлення, відповідно вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 3, 13-16, 317, 319, 321, 356, 358 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 209, 213-215, 218 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: 03035, АДРЕСА_1) до ОСОБА_3 (зареєстрований за адресою: 03035, АДРЕСА_1), ОСОБА_4 (зареєстрований за адресою: 03035, АДРЕСА_1) про визначення конкретного порядку користування житловим приміщенням - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Дата складення повного судового рішення 04.06.2018.

Суддя В В.В. Лазаренко