РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2018 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А.Ю.

за участі секретаря судового засідання - Іскрич В.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерійний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство комерійний банк «Приватбанк» в особі представника звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 41333,91 грн. за кредитним договором № б/н від 30.05.2012 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 30.05.2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н від 30.05.2012 року, згідно з яким, відповідач отримав кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту позивач керується п.2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розмірі кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим у нього станом на 31.10.2017 року, виникла прострочена заборгованість по поверненню кредиту, загальна сума якої становить 41333,91 грн. На даний час відповідач ухиляється від виконання зобов'язань за кредитним договором.

Ухвалою суду від 27.11.2017 року відкрите провадження по цивільній справі.

До суду 20.02.2018 року надійшов письмовий відзив на позовну заяву ПАТ «КБ «ПриватБанк», у якому відповідач заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що в матеріалах справи відсутні докази надання ОСОБА_1 кредитної лінії саме в сумі 4000,00 гривень. Відповідач зазначає, що 28.06.2014 року нею було здійснено останній платіж по погашенню заборгованості, ОСОБА_1 заперечується факт внесення платежів після 25 червня 2014 року. Згідно з випискою, платежі, після 25.06.2014 року є автоматичним списанням банком коштів з рахунку клієнта без надання клієнтом платіжного доручення, таким чином банк незаконно та безпідставно здійснював автоматичне погашення з карти по соціальним витратам по досягненню дитини трирічного віку. Згідно з матеріалами справи, позовну заяву подано до суду 03.11.2017 року, тобто, на думку відповідача, позивачем пропущений строк позовної давності щодо стягнення грошових коштів за кредитом. Відповідач не погоджується з підвищенням процентної ставки з 27,60% до 42%, та вважає, що в укладеному між сторонами кредитному договорі не визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка та її розмір. Таким чином, збільшення фіксованої процентної ставки 01 вересня 2014 року та 01 квітня 2015 року здійснено кредитором в односторонньому порядку і не може братися до уваги в якості належних доказів узгодження з позичальном зміни процентної ставки. Відповідно до виписки, наданої до відзиву, загальна сума надходжень на карту складає 7 852,69 гривень, відпоідач вважає, що повернула кошти, якими вона користувалася по кредитній картці. Стосовно нарахованих проентів, штрафних санкцій, відпоідач такі умови з банком не погоджувала, не підписувала, що свідчить про відсутність обов'язку їх сплати. Також, вважає, що Банк, встановивши завищений розмір штрафу, порушив принципи добросовісності. Штраф та пеня є різновидами неустойки, тобто одного і того ж самого виду юридичної відповідальності, до якої, позивач намагається притягнути відповідача, що прямо суперечить ст. 61 Конституції України.

Предстанвик позивача в судове засідання не з'явився, заявив суду клопотання, згідно якого просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, згідно якої, просила розглядати справу за її відсутності, позов не визнала, просила суд у його задоволенні відмовити в повному обсязі з підстав передбачених у письмовому відзиві до позову.

Неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 30.05.2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Зазначене підтверджується анкетою-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, підписаною відповідачем 30.05.2012 року.

Підставою звернення до суду з відповідним позовом стало те, що у зв`язку з неналежним виконанням зобов'язань кредитного договору № б/н від 30.05.2012 року у відповідача станом на 31.10.2017 року виникла прострочена заборгованість по поверненню кредиту, загальна сума якої, згідно розрахунку банку, становить 41333,91 грн., з яких:

- 3869,39 грн. - заборгованість за кредитом;

-31820,68 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 3199,37 грн. заборгованість за пенею та комісією;

- 500,00 грн. штраф (фіксована частина);

- 1944,47 грн. штраф (процентна складова).

Згідно зі статтею 1054ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 610ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з інформацією, викладеною у вказаній заяві ОСОБА_1, висловила свою згоду з тим, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, при цьому він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Таким чином, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, які долучені позивачем до матеріалів позовної заяви, визначено, що Заява разом з Пам`яткою Клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт) і Тарифами становить укладений Договір про надання банківських послуг.

У той же час, позивачем, ПАТ КБ «Приватбанк», не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Пам'ятки Клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил надання послуг (виконання робіт) і Тарифів, щоб в сукупності із Заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг з підписом відповідача.

За вимог ч.1 та 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності та процентної ставки, не змінювались.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, враховуючи, що за умовами заяви позичальника, остання разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт) та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучений позивачем до матеріалів позовної заяви Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, не містить підпису позичальника, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Крім того, долучені до матеріалів справи Умови та Правила надання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття/затвердження.

Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у справі № 6-16цс15, безпосередньо пов'язується зі спором щодо права сторін збільшити строк позовної давності, однак остання підлягає застосуванню в межах розгляду даної справи, оскільки визначає умови та порядок укладання між сторонами договору. Аналогічна позиція була висловлена Верховного Суду України у постановах від 10 червня 2015 року у справі № 6-698цс15, від 01 липня 2015 року у справі №6-757цс15.

Таким чином, Позивачем не доведено факту укладення кредитного договору в належній формі та узгодження його істотних умов, як то: відсотки за користування кредитом, - комісія та її розмір; - неустойка та її розмір, а відповідно, такий договір в силу ч. 2 ст. 1055 ЦК України є нікчемним, а отже відсутні підстави для стягнення з позичальника на користь банку нарахованих ним відсотків, комісії та неустойки.

Щодо збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно доумов ів порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Аналогічну позицію висловив і Верховний суд України в постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 частини першої статті 355 ЦПК України у справі № 6-1374цс17 від 11.10.2017р.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, Позивачем застосовується відсоткова ставка починаючи з 27,60 % річних до 42 % річних.

Між тим, матеріали справи не містять навіть посилання на тип процентної ставки, застосованої Позивачем, позивачем не надано доказів узгодження сторонами змінюваної процентної ставки, порядку та періодичності її зміни, порядку розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, інших вимог, передбачених законом для застосування змінюваної процентної ставки.

Позивач не надає суду жодного належного доказу узгодження сторонами процентної ставки на рівні 27,60 % річних та підстав її підвищення до 42 % річних, не надано жодного доказу сповіщення Відповідача про збільшення процентної ставки, що є прямим порушенням вимог ст.1056-1 ЦК України.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про безпідставність дій банку з приводу нарахування відповідачу збільшеної відсоткової ставки, неузгодженої належним чином, а таким чином і вимоги щодо стягнення з відповідача на користь банку відсотків за користування кредитом є необґрунтованими.

Крім того, банк одночасно нарахував та просив стягнути з відповідача штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна частина) - 1944,47 грн., суму нарахованої комісії та пені 3199,37 грн.

Щодо вирішення цих позовних вимог про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової), пені суд керується наступним.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правовапозиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд відмовляє у стягнення з відповідача на користь позивача штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна частина) - 1944,47 грн., суму нарахованої комісії та пені 3199,37 грн.

Також, за положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Аналогічну позицію висловив Верховний суд України в постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 частини першої статті 355 ЦПК України у справі № 531/648/15-ц від 06.09.2017р.

Таким чином, вимоги банку щодо стягнення з відповідача нарахованої комісії за користування кредитом є необґрунтованими та в їх задоволенні суд відмовляє.

Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно з ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч.1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, суд критично ставиться до посилань відповідача у відзиві до позову стосовно того, що в матеріалах справи відсутні докази надання ОСОБА_1 кредитної лінії саме в сумі 4000,00 гривень, оскільки з наданої Банком виписки з карткового рахунку прослідовується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт саме в такому розмірі та вбачається, що відповідач користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат та отримала кредитну картку № НОМЕР_2.

Відповідачем надано заяву щодо застосування строків позовної давності до основної вимоги.

Суд критично відноситься до посилань відповідача щодо пропущення Банком строків позовної давності з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду.

Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст. 259 ЦК України).

Відповідно до пунктів 2.1.1.2.11 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) вказано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постанові від 19 березня 2014 року по справі № 6-14цс14 та постанові від 18 червня 2014 року по справі №6-61цс14.

За висновками Верховного Суду України про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеними у вищезазначених постановах, які, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх судів України, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Згідно з довідкою про видачу кредитних карт клієнта видані за договором б/н від 30.05.2012 року, картка № НОМЕР_2, НОМЕР_3 була надана клієнту зі строком дії до 07.2017 року.

Позивач же звернувся до суду з позовом до Відповідача 08.11.2017 року, що підтверджується копією реєстру відправлення позовної заяви, тобто, до спливу строку позовної давності.

У зв'язку з тим, що представником відповідача не спростовано існування заборгованості за тілом кредиту, суд вважає за можливе задовольнити вимоги банку в цій частині.

З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе задовольнити вимоги банку в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 3869,39 грн (три тисячі вісімсот шістдесят дев'ять) гривень 39 копійок.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до змісту ч.2ст.141 ЦПК Українисудові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Судом встановлено, що внаслідок невиконання Відповідачем умов кредитного договору, Позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600,00 гривень, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням від 03.11.2017 року, на зазначену суму.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача також підлягають судові витрати.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.. 1, 3, 15, 16, 202, 207, 253, 256, 257-258, 509, 524, 525, 526, 530, 533, 536, 546, 549-552, 610-612, 624-626, 627-629, 631, 638, 639, 1046-1050, 1052, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ст.ст..1, 2, 10- 13, 19, 43, 49, 76-81, 209, ч.1 ст. 223, 235, 241, ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерійний банк «Приватбанк» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д) заборгованість за кредитним договором у розмірі 3869,39 грн (три тисячі вісімсот шістдесят дев'ять) гривень 39 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерійний банк «Приватбанк» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д) судовий збір у розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 17 серпня 2018 року.

Суддя: А.Ю. Бойчук