Постанова

Іменем України

03 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 2-1188-1/08

провадження № 61-20669св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - товариство з обмеженою відповідальністю «Віліма-95»,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідач за зустрічним позовом - комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна»,

особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5, яка підписана представником ОСОБА_6, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Вербової І. М., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2008 року ТОВ «Віліма-95» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про знесення самовільно побудованого гаража.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ТОВ «Віліма-95» має намір отримати в оренду земельну ділянку площею 0,02 га для будівництва, експлуатації та обслуговування торгівельно-виставкової зали на АДРЕСА_1. З цією метою ТОВ «Стафед» на замовлення ТОВ «Віліма-95» та за згодою заступника Київського міського голови від 07 червня 2004 року № Д-0256 було виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки товариству для будівництва, експлуатації та обслуговування торгівельно-виставкової зали на АДРЕСА_1. Відведення цієї земельної ділянки погоджено з головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища, головним державним санітарним лікарем м. Києва, управлінням охорони навколишнього природного середовища, головним управлінням культури, мистецтв та охорони культурної спадщини, державною службою охорони культурної спадщини, Печерською районною у місті Києві державною адміністрацією та головним управлінням земельних ресурсів.

Проте на вказаній земельній ділянці знаходяться самовільно збудовані два капітальні гаражі, одним з яких користується ОСОБА_4 Наявність цього гаража на земельній ділянці перешкоджає вирішенню питання щодо її передачі ТОВ «Віліма-95» в оренду. Оскільки гараж, яким користується ОСОБА_4, збудовано самовільно, позивач просив суд знести його.

У жовтні 2008 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ТОВ«Віліма-95», КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання права власності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником АДРЕСА_1, що купила разом із гаражем, збудованим ОСОБА_8, якому було надано дозвіл на будівництво гаража рішенням Ленінської районної ради м. Києва від 26 березня 1954 року. Після оформлення дозволу попередній власник збудував у 1954 році спірний гараж, але не оформив правовстановлюючі документи на нього. З травня 2003 року, після купівлі вказаної квартири, вона володіє та користується спірним гаражем, постійно сплачує необхідні виплати, на підтвердження чого надала довідку видану КП УЖГ «Хрещатик». У подальшому, було виготовлено технічний паспорт на гараж. Посилаючись на положення статей 328, 344, 376 ЦК України просила визнати за нею право власності на гараж, яким вона користується.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 листопада 2008 року у задоволенні позову ТОВ «Віліма-95» до ОСОБА_4 про знесення самовільно збудованого гаража відмовлено. Позов ОСОБА_4 до ТОВ «Віліма-95», КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання права власності задоволено у повному обсязі. Визнано право власності ОСОБА_4 на гараж «В», площею 32,8 кв.м., що розташований на території садиби будинку за адресою: АДРЕСА_1. Зобов'язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» виготовити технічну документацію та зареєструвати та ім'я ОСОБА_4 право власності на гараж, літера «В». площею 32,8 кв.м., що розташований на території садиби будинку за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У жовтні 2017 року ОСОБА_5, як особа, питання про права та обов'язки якої вирішив суд, подала апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 листопада 2008 року, в якій просила оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні зустрічного позову та задовольнити первісний позов у повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 листопада 2017 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 листопада 2008 року.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2018 року клопотання ТОВ «Віліма-95» про закриття апеляційного провадження задоволено. Апеляційне провадження у справі за позовом ТОВ «Віліма-95» до ОСОБА_4 про знесення самовільно збудованого гаража та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Віліма-95», КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 листопада 2008 року закрито.

Ухвала мотивована тим, що ОСОБА_5 не надано суду належних доказів того, що при ухваленні рішення суд першої інстанції вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки.

У березні 2018 року ОСОБА_5 подала касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2018 року, в якій просить скасувати оскаржене рішення і направити справу для продовження розгляду до апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 є власником квартири № 37 за адресою: АДРЕСА_1 (прилеглого до гаража будинку) на підставі договору міни від 10 грудня 1996 року. Вказує, що гараж, який розташований на території будинку за адресою: АДРЕСА_1, збудований без будь-яких дозволів, є самочинним будівництвом і не реєструвався як об'єкт нерухомості. Зазначає, що з моменту придбання квартири у 1996 році вона вважала, що спірний гараж не є об'єктом нерухомого майна і тому не порушує її права.

ОСОБА_5 вважає, що земельна ділянка, на якій розташований гараж, відноситься до прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 тобто до садиби цього будинку, і є пожежним заїздом до двору будинку і спірний гараж порушує її право як власника квартири в будинку № 2/1 по вул. Круглоуніверситетській, а саме право на прибудинкову територію, право на пожежну безпеку та прийняте рішення загрожує її праву власності.

Ухвалою Верховного Суду від 02 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

У травні 2018 року ОСОБА_4 надала відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Відзив мотивований тим, що спірний гараж не є самочинним будівництвом, оскільки збудований ОСОБА_8 на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Києва від 26 березня 1954 року № 210 і отримав технічний паспорт на гараж. Прибудинкова територія житлового будинку АДРЕСА_1 не була сформована у земельну ділянку і не є об'єктом цивільний прав, у зв'язку із цим вважає безпідставним твердження ОСОБА_5 про те, що спірний гараж розташований на прибудинковій території житлового будинку АДРЕСА_1. Використання земельної ділянки під гаражем для забудови не порушуватиме встановлені законодавством встановлені норми безпеки, оскільки на цій земельній ділянці не існує пожежного проїзду.

ОСОБА_4 зазначає, що скасування рішення суду першої інстанції через тривалий період призведе до порушення принципу res judicata, оскільки ОСОБА_5 ще з 1996 року було відомо про існування спірного гаражу біля будинку АДРЕСА_1. Рішенням суду першої інстанції не вирішувалося питання про права та обов'язки ОСОБА_5, оскільки цим рішенням не вирішувалося питання про передачу земельної ділянки під гаражем чи прилеглої до нього у власність позивача чи відповідача. Земельна ділянка набута ТОВ «Віліма-95» на підставі рішення Київської міської ради від 06 листопада 2011 року № 337/6553 та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 грудня 2011 року № 584, укладеного між Київською міською радою та ТОВ «Віліма-95». Це рішення ради та договір купівлі-продажу ОСОБА_5 не оспорювалися.

У червні 2018 року ТОВ «Віліма-95» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Відзив мотивований тим, що ОСОБА_5 не зазначено яким чином рішення суду першої інстанції погіршило її правове становище та створило перешкоди у користуванні належним їй майном. Прибудинкова територія біля будинку АДРЕСА_1 не сформована, не визначені її площа та розміри, і право на формування та відведення у користування цієї території належить не ОСОБА_5, а КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва». У зв'язку із цим вважає, що скаржник не реалізував право на прибудинкову територію довкола житлового будинку АДРЕСА_1. Стверджує, що земельна ділянка, на якій знаходиться гараж, згідно генерального плану м. Києва з 2002 року відноситься до міських земель, призначених для житлової середньо- та малоповерхової забудови. Вважає, що ТОВ «Віліма-95» не порушувало прав мешканців будинку АДРЕСА_1. Крім того, ОСОБА_5 було відомо про наявність спірного гаражу ще з 1996 року.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_5 стала власником квартири АДРЕСА_2 у 1996 році на підставі договору міни від 10 грудня 1996 року. Спірний гараж було збудовано у 1954 році громадянином ОСОБА_8 Дозвіл на таке будівництво гаража було надано йому рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Києва від 26 березня 1954 року.

Суд апеляційної інстанції встановив, що спірний гараж було збудовано на законних підставах. Придбаваючи квартиру у будинку АДРЕСА_1 спірний гараж вже було побудовано, ОСОБА_5 було відомо про існування гаража та будь-яких вимог щодо порушення її прав, свобод, інтересів та (або) обов'язків у судовому порядку протягом понад 20 років, а саме до жовтня 2017 року вона не заявляла. У матеріалах справи відсутні докази того, що спірний гараж був розташований на прибудинковій території будинку, в якому знаходиться квартира ОСОБА_5 Також в матеріалах справи відсутні докази того, що спірний гараж перешкоджає проїзду до будинку АДРЕСА_1 пожежної техніки.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги ОСОБА_5.) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України (у редакції, чинній на момент закриття апеляційного провадження) передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

Встановивши, що оскарженим рішенням суду першої інстанції не вирішувалося питання про права, інтереси та (або) обов'язки ОСОБА_5, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про закриття апеляційного провадження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена ухвала постановлена без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу без змін.

Оскільки оскаржена ухвала залишена без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка підписана представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель