Дата документу Справа №
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №331/3170/17

Провадження №22-ц/778/2236/18

Апеляційний суд Запорізької області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Подліянової Г.С.,

за участю секретаря судового засідання Евальд Д.Д.,

учасники справи:

представник позивача ОСОБА_1- адвокат ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4,

представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2018 року в складі судді Жукової О.Є. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа: Четверта Запорізька державна нотаріальна контора, про встановлення факту належності заповіту та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_7 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа: Четверта Запорізька державна нотаріальна контора, про встановлення факту належності заповіту,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про встановлення факту належності заповіту.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подала до суду уточнену позовну заяву до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа: Четверта Запорізька державна нотаріальна контора, про встановлення факту належності заповіту.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її чоловік ОСОБА_8. Після його смерті вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, надавши заповіт складений ОСОБА_8 15 грудня 2000 року, однак в державній нотаріальній конторі їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з тих підстав, що спадкоємець зазначений у заповіті є «ОСОБА_9».

Посилаючись на вказані обставини просила суд встановити, що заповіт від імені ОСОБА_8, посвідчений Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою 15.12.2000 року за реєстром №1-1667 складений на ім'я ОСОБА_9 належить ОСОБА_1.

У листопаді 2017 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_7 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа - Четверта Запорізька державна нотаріальна контора, про встановлення належності заповіту.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 20 лютого 2002 року.

Після смерті ОСОБА_8 22.05.2016 року відкрилася спадщина на ? часток квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки їй відомо про наявність спірного заповіту, на час складання якого саме вона перебувала у шлюбі зі спадкодавцем, вважає, що ОСОБА_8 в заповіті зробив розпорядження стосовно свого майна саме на її ім'я, але припустився помилки щодо ім'я та по-батькові.

Зазначає, що скласти заповіт на ім'я дружини - ОСОБА_1, ОСОБА_10 не міг, оскільки перебував у зареєстрованому шлюбі з нею, а з ОСОБА_1 уклав шлюб тільки 13.09.2002 року, більш того, ОСОБА_1 ніколи не мала прізвища ОСОБА_10.

Посилаючись на вказані обставини просила суд встановити , що заповіт ОСОБА_8, який посвідчений державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори Кузьміною О.В. 15 грудня 2000 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-1667, складений на користь ОСОБА_7.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2018 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено, позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_7 задоволено.

Встановлено, що заповіт ОСОБА_8, який посвідчений державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори Кузьміною О.В. 15 грудня 2000 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-1667, складений на користь ОСОБА_7.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що ОСОБА_1 прізвище на ОСОБА_7 не змінювала, на час посвідчення заповіту дружиною ОСОБА_8 була ОСОБА_7, останнє відоме місце реєстрації спадкодавця та його колишньої дружини ОСОБА_7 співпадають, а отже в даному випадку є порушеним право саме ОСОБА_7 на спадкування після смерті ОСОБА_8.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, а позовні вимоги ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не враховано покази свідків щодо складення заповіту на користь ОСОБА_1, а також того що, ОСОБА_8 з 1994 року не проживав однією сім'єю із колишньою дружиною ОСОБА_7, а на день смерті ОСОБА_8 проживав за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, ОСОБА_1 вважає, що на час розгляду справи права ОСОБА_7 не були порушені, адже вона навіть не зверталася до нотаріальної контори із заявою про включення її до числа спадкоємців.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 також подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_7, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що згідно із позовом ОСОБА_7 вона просила встановити тільки те, що заповіт ОСОБА_8 був складений на її користь. Проте суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_7 та фактично встановив факт сумісного проживання спадкодавця із ОСОБА_7 та здійснив тлумачення заповіту. ОСОБА_7 не ставила питання про прийняття нею спадщини та не надавала суду доказів неможливості оформлення спадщини у нотаріуса.

Від ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3, в якому вона зазначає, що про існування заповіту їй стало відомо тільки після звернення ОСОБА_1 до суду. Заповіт було складено 15.12.2000 року, тобто під час перебування ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в зареєстрованому шлюбі, а отже на момент складання заповіту дружиною спадкодавця була саме вона - ОСОБА_7. Вважає, що суд дійшов вірного висновку, що ОСОБА_8 в заповіті зробив розпорядження стосовно свого майна на її ім'я, але нотаріус припустився помилки щодо ім'я та по-батькові. Жодних фактів, ніж ті, що існували на час складання заповіту та підтверджені в справі доказами, суд першої інстанції не встановлював ( т.2 а.с.30-31).

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційні скарги, заперечень щодо змісту і вимог апеляційних скарг до апеляційного суду не направили.

Позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_5 приймають участь в судовому засіданні суду апеляційної інстанції через своїх уповноважених представників.

Державний нотаріус Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори направила письмову заяву про розгляд справи за її відсутності ( т.2 а.с.27).

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, враховуючи положення ч.2 ст.. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права .

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Зазначеним вимогам ухвалене у справі рішення в повній мірі не відповідає.

Пунктом другим Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року надано роз'яснення, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З матеріалів даної справи вбачається, що метою встановлення факту належності заповіту складеного 15 грудня 2000 року ОСОБА_8 є реалізація дружиною померлого ОСОБА_1 своїх спадкових прав відносно майна спадкодавця.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 ( т.1 а.с.72).

Відповідно до заповіту від 15 грудня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори, ОСОБА_8 усе своє майно заповідав дружині - ОСОБА_9 ( т.1 а.с.81, зворот).

З матеріалів спадкової справи №168/2016 вбачається, що після смерті ОСОБА_8 до Четвертої Запорізької нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом звернулися доньки померлого ОСОБА_3 та ОСОБА_5, а також дружина померлого ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини з усіх підстав та в повному обсязі ( т.1 а.с.71, 84, 93).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12 січня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року чоловіка ОСОБА_8, оскільки поданими документами не підтверджено, що спадкоємець зазначений у заповіті «ОСОБА_9» та ОСОБА_1 є однією і тією ж особою (а.с.31).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України.

Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), Series A № 25, cc. 64-65, n. 161). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey) [ВП], заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII).»

На підтвердження своїх позовних вимог щодо встановлення факту належності заповіту ОСОБА_1 надано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_3 від 13 вересня 2002 року, згідно якого ОСОБА_8 зареєстрував шлюб із ОСОБА_1, яка після одруження залишила прізвище «ОСОБА_1» ( т.1 а.с.7).

Разом із тим, встановлено та сторонами не заперечується, що з 09 вересня 1983 року ОСОБА_8 перебував у шлюбі із ОСОБА_7, який було розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2001 року, про що ВРАГС Жовтневого РУЮ м. Запоріжжя видано свідоцтво серії НОМЕР_2 від 20 лютого 2002 року ( т.1 а.с.58-59, 132-133).

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2002 року, на яке посилається в апеляційній скарзі ОСОБА_1, та в мотивувальній частині якого встановлено, що ОСОБА_8 з 1994 року не проживав разом із ОСОБА_7, не впливає на той факт, що на час складання заповіту 15 грудня 2000 року дружиною ОСОБА_8 була саме ОСОБА_7 (т.1 а.с.87, зворот).

Пояснення свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 щодо наміру ОСОБА_8 скласти заповіт саме на користь ОСОБА_1 суд не може прийняти до уваги, з огляду на положення ч. 2 ст. 78, ч. 6 ст. 81, ч. 2 ст. 90 ЦПК України, оскільки при складанні заповіту вказані особи присутніми не були, а отже не можуть стверджувати щодо обставин дійсної волі спадкодавця.

До того ж, представник ОСОБА_1 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснила, що ОСОБА_1 з 2000 року знала про наявність заповіту , в якому було зазначено прізвище «ОСОБА_8». Проте за життя спадкодавця , ані сам спадкодавець ані позивачка ОСОБА_1 не здійснили ніяких дій щодо усунення розбіжностей у написанні прізвища шляхом зміни заповіту. Вважали, що це не буле перешкодою для прийняття спадщини за заповітом.

За таких обставин, відсутні підстави для встановлення належності заповіту саме ОСОБА_1, оскільки на час складання заповіту 15.12.2000 року у шлюбі із ОСОБА_8 вона не перебувала, прізвище на «ОСОБА_8» з дати одруження 13.09.2002 року до смерті спадкодавця 22.05.2016 року не змінювала.

З мотивів, викладених вище, судова колегія приходить до висновку, що вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, які були предметом дослідження в суді першої інстанції та яким надана правова оцінка.

Рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстав для його скасування не вбачається.

З урахуванням критерію «поза розумним сумнівом», оцінюючи всі наявні в матеріалах справи докази як окремо, так і в сукупності, а саме наявність у тексті заповіту розбіжностей у написанні як імені, так і по-батькові спадкодавця «ОСОБА_9» із іменем та по-батькові третьої особи ОСОБА_7, відсутні підстави вважати спірний заповіт складеним на користь ОСОБА_7.

Доводи щодо реєстрації спадкодавця ОСОБА_8 на час складання заповіту за адресою проживання ОСОБА_7 - АДРЕСА_2, не можна вважати допустимими та достатніми доказами, в розумінні ч. 2 ст. 78, ст. 80 ЦПК України, для встановлення факту належності заповіту ОСОБА_7.

Крім того, згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

На підставі вищезазначеного колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, визнає, що з огляду на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2018 року скасувати в частині задоволення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_7 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа: Четверта Запорізька державна нотаріальна контора, про встановлення факту належності заповіту, в цій частині прийняти постанову наступного змісту.

«У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_7 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа: Четверта Запорізька державна нотаріальна контора, про встановлення факту належності заповіту - відмовити.»

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 липня 2018 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

Г.С. Подліянова