Провадження №2/521/1105/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючий суддя - Плавич І.В.,

секретар судового засідання - Коваль Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_4, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяних в результаті ДТП, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_4, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяних в результаті ДТП.

В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду, позивач посилався на ті обставини, що 16 липня 2017 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілю марки «Хонда», реєстраційний номер НОМЕР_1, а також автомобілю марки «БМВ», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3

ОСОБА_2 вказував, що в результаті розгляду справи про адміністративне правопорушення у відношенні нього провадження у справі було закрито у зв'язку із відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, а дії водія автомобіля марки «БМВ», реєстраційний номер НОМЕР_2, визнані такими, що пов'язані з неналежним виконанням вимог Правил дорожнього руху України.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що відшкодовувати заподіяну шкоду повинен ОСОБА_3 як особа, яка цієї шкоди завдала, у зв'язку з чим позивач, уточнивши свої позовні вимоги, просив суд стягнути з ОСОБА_3 суму відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 85 024,79 гривень, відшкодувати заподіяну моральну шкоду у розмірі 5 000,00 гривень та судові витрати у загальному розмірі 6 922,00 гривень.

Представник відповідача ОСОБА_3 надав до суду відзив на уточнену позовну заяву, у якому заперечував проти зменшених заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, зокрема, посилаючись на те, що на момент подачі позову ОСОБА_2 не мав права власності чи права користування автомобілем марки «Хонда», реєстраційний номер НОМЕР_1, стороною позивача не надано доказів на підтвердження того, що саме ОСОБА_2 було заподіяно матеріальної та моральної шкоди. У зв'язку із викладеним сторона відповідача просила відмовити у задоволенні вказаного позову.

Позивач ОСОБА_2 у відкрите судове засідання не з'явився, але від представника особи надійшла заява, в якій сторона позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити, просила провести розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_3 у відкрите судове засідання не з'явився, але від представника особи надійшли письмові пояснення, в якій сторона заперечувала проти заявлених позовних вимог, просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що заявлена сума матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню, не перевищує ліміту відповідальності, передбаченого страховим полісом, а тому відсутні підстави стягувати зазначену суму саме з ОСОБА_3

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_4, у відкрите судове засідання не з'явився, але від особи надійшла заява, в якій сторона позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити, просила провести розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги обставини спору та пояснення сторін, дослідивши представлені і забезпечені письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами, належну правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Під час розгляду цивільної справи і на підставі присутніх в ній доказів, судом було встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 15 лютого 2008 року автомобіль марки «Хонда Аккорд», реєстраційний номер НОМЕР_1 належить на праві власності ОСОБА_1

Проте, як вбачається із матеріалів справи автомобіль марки «Хонда Аккорд», реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_1 було передано у повне володіння, користування ОСОБА_2 Вказане, зокрема, підтверджується заявою ОСОБА_1 від 30 вересня 2017 року.

Згідно із постановою Малиновського районного суду міста Одеси у справі про адміністративне правопорушення №521/13190/16-п від 27 січня 2017 року, суд встановив наявність в діях ОСОБА_3 порушення п.п. 8.7.3«г» та 16.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України під №1306 від 10 жовтня 2001 року. Дане судове рішення набрало законної сили у встановленому законом порядку.

У зв'язку з вищевказаним суд дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та обґрунтованість визнання ОСОБА_3 винним у вчинені відповідного адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 82 ч.ч.1,3,4 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Спираючись на вказані норми закону суд доходить висновку, що згадана ДТП відбулась за наявності вини ОСОБА_3, суд вбачає даний факт встановленим та таким, що не підлягає подальшому доказуванню.

ДТП за участю вказаних автотранспортних засобів під керуванням наведених осіб призвела, зокрема, до заподіяння механічних пошкоджень автомобіля марки «Хонда», реєстраційний номер НОМЕР_1.

У матеріалах справи присутній звіт про визначення вартості матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу від 29 липня 2016 року, складений СПД ОСОБА_5, відповідно до висновків якого станом на 29 липня 2016 року вартість відновлювального ремонту КТЗ «Хонда Аккорд», реєстраційний номер НОМЕР_1, складає 236 999,65 гривень, ринкова вартість КТЗ «Хонда Аккорд», реєстраційний номер НОМЕР_1, може складати 186 123,27 гривень, вартість якого дорівнює вартості матеріального збитку, заподіяного ОСОБА_1

Проте, сторона відповідача не погодилась із вищевказаним висновком експерта, просила суд призначити повторну експертизу по даній справі, у зв'язку із чим на підставі ухвали суду була проведена повторна експертиза.

Згідно із висновком судової авто товарознавчої експертизи по дослідженню автомобіля марки «Хонда Аккорд», реєстраційний номер НОМЕР_1, пошкодженого в результаті ДТП від 16 липня 2016 року, складеного ОНДІСЕ МЮУ 17 квітня 2018, вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки «Хонда Аккорд», реєстраційний номер НОМЕР_1, унаслідок ДТП, що сталась 16 липня 2016 року, складає 180 612,56 гривень, ринкова вартість транспортного засобу марки «Хонда Аккорд», реєстраційний номер НОМЕР_1, після ДТП складає 95 587,77 гривень.

Як зазначає ст. 1166 ч.ч.1,3 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1187 ч.ч.1,2 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням, зокрема, транспортних засобів, механізмів та обладнання. При цьому, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як встановлює ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Згідно із ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ст. 11 ч.1, ч.2 п.3 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Однак, відповідно до п. 14 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року, №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Пунктом 15 вказаної постанови передбачено, що якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону N 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необгрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необгрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.

Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Як згадувалось раніше, згідно із ст. 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необгрунтованим. Ремонт вважається економічно необгрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, вирішуючи питання про розмір належної до стягнення суми матеріальної шкоди, судом було звернуто увагу на той факт, що згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/5639173 автомобіль марки «БМВ», реєстраційний номер НОМЕР_3, був забезпеченим транспортним засобом страховика ПАТ СК «Скайд».

У позасудовому порядку позивач страхового відшкодування не отримав.

У силу ст.ст. 979, 980 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: 1) життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Як роз'яснюють ст.ст. 28, 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров'я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди (ст. 28). У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (ст. 29).

Але, згідно ст. 1194 ч.1 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Крім того, як вбачається у постанові Верховного суду України від 26 жовтня 2016 року по справі №6-954цс16, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди, особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. Право потерпілої особи на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинено або обмежено договором, стороною якого потерпілий не був, хоча цей договір і був укладений на користь третіх осіб. Таким чином, потерпіла сторона на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

Таким чином, у даному випадку власник майна має право на відшкодування, що дорівнює різниці між вартістю заподіяного матеріального збитку та вартістю автомобіля після ДТП, що складає: 180 612,56 - 95 587,77 = 85 024,79 гривень.

Стосовно відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_2 внаслідок ДПТ, що сталась 16 липня 2017 року у місті Одесі по вулиці Іцхака Рабіна, суд звертає увагу на наступне.

У силу ст. 23 ч.ч.1,2,3,4 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується, зокрема, грішми. При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ст. 1167 ч.1 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У силу ст. 22 ч.3 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, що діяла на момент ДТП), потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пунктами 3, 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Як роз'яснюють п.п. 3,9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (в редакції від 27 лютого 2009 року), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Проте, стороною позивача не представлено суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 було заподіяно моральної шкоди унаслідок ДТП.

У зв'язку із викладеним, суд вважає доцільним відмовити у задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди.

Стороною позивача також були заявлені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 гривень.

Відповідно до ст. 137 ч.ч. 1, 2, 3, 4 витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Проте, стороною не надано належних доказів на підтвердження зазначеного, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні відповідних вимог щодо стягнення витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги.

Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат, а саме: суму оплаченого судового збору - у розмірі 1 922,00 гривень.

Як зобов'язує процесуальний закон, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ст.ст. 13, 51 ЦПК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Однак, згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу.

У зв'язку з цим, в процесі розгляду даної цивільної справи суд не встановив передбачених законом підстав для задоволення інших вимог сторони позивача та прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, п.п. 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_4, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяних в результаті ДТП, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму майнової шкоди у розмірі 85 024,79 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму оплаченого судового збору у розмірі 1 922,00 гривень.

У задоволенні інших вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Одеської області через Малиновський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повні відомості про учасників справи згідно ст. 265 ч.5 п.4 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 інші відомості не відомі.

Відповідач: ОСОБА_3 - зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_4.

Третя особа: ОСОБА_4 - проживає за адресою: АДРЕСА_2 інші відомості не відомі.

Суддя: І.В. Плавич