УХВАЛА

"18" липня 2018 р. Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Шаповал Є.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1, зацікавлені особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, орган виконавчої служби, в провадженні якого перебувають відкриті виконавчі провадження Київський відділ державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області про зміну способу і порядку виконання судового рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду з вказаною заявою, в якій просить змінити спосіб і порядок виконання заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.02.2013 року, та в рахунок задоволення вимог стягувача ОСОБА_1 на загальну суму 250 000,00 грн. звернути стягнення на нерухоме майно боржників, а саме квартиру АДРЕСА_1 власності на яку боржники ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 умисно не реєструють за собою в установленому законом порядку шляхом продажу вказаного майна на публічних (електронних) торгах. В обгрунтування вказаних підстав посилається на наступне. 28.02.2013 року Київським районним судом м. Харкова ухвалено заочне рішення за результатами розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, яким позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволено в повному обсязі, та стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача 52000,00 грн. неповернутої боржниками суми боргу за договором позики від 25.07.2008 року, 13954,88 грн. процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, 8736,00 грн. інфляційне збільшення суми боргу, 4940,71 грн. три проценти річних від простроченої суми боргу, та 164100,00 грн. передбаченої договором неустойки, 6268, 41 грн. моральної шкоди, а всього 250 000,00 грн. Вказане рішення набрала законної сили без апеляційного оскарження. На виконання цього рішення 08.04.2013 року позивачем були отримані виконавчі листи, та предявлені для примусового виконання до Київського ВДВС ХМУЮ. 24.05.2013 року державним виконавцем Київського ВДВС ХМУЮ були складені три постанови про відкриття виконавчих проваджень. Вказані виконавчі провадження досі відкриті та рішення суду залишається не виконаним. При цьому, 07.12.2015 року заявник звертався до суду зі скаргою на неправомірну бездіяльність державного виконавця, проте ухвалою суду від 29.01.2016 року, яка була залишена без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області, в задоволенні скарги було відмовлено. На разі склалась ситуація, що вказане рішення суду виконати неможливо в той спосіб та порядок, який в ньому зазначений, оскільки боржники не мають за собою зареєстрованого будь-якого майна, на яке можливо було б звернути стягнення. В забезпечення виконання зобовязань боржників за договором позики від 25.07.2008 року, солідарні боржники передали ОСОБА_1 належну на той час їм на праві власності квартиру АДРЕСА_2, про що між сторонами був укладений іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який був посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_5 Оскільки боржники порушили взяті на себе зобовязання, ОСОБА_1 був змушений звернути стягнення на заставлене майно шляхом набуття права власності на нього. Але, боржник ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя та скасування державної реєстрації права власності на вказану квартиру. 30.03.2012 року Київським районним судом м. Харкова, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27.06.2012 року, та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.07.2012 року, позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені, та визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя та скасовано державну

реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_1 При цьому, боржники не переоформили право власності в подальшому на себе на вказану квартиру, що унеможливлює виконання заочного рішення суду від 28.02.2013 року. Тому заявник звернувся до суду з заявою в порядку ч.1 ст. 435 ЦПК України. Крім того, заявник також посилається на норми ст. 440 ЦПК України, оскільки вказаною нормою передбачена реальна можливість звернути стягнення на майно боржників, яке їм належить, але право власності на яке вони умисно не реєструють за собою з метою унеможливити або утруднити виконання судового рішення про стягнення з них суми заборгованості. Тому, враховуючи, що боржники умисно не реєструють за собою право власності на вказану квартиру, а іншого майна та доходів у них не існує, а тому з метою реального виконання вказаного рішення заявник звернувся до суду з вказаною заявою.

Заявник та/або його представник в судове засідання не зявився, від заявника надійшла до суду заява, в якій він просить розглянути вказану заяву за відсутності сторони заявника на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та задовольнити заяву в повному обсязі.

Представник Київського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області надав до суду копії матеріалів виконавчого провадження №38131730, №38132014, №38131420, та просив слухати справи за відсутності представника відділу.

Заінтересовані особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні вказаної заяви, та вказали, що вони не знали про існування вказаного заочного рішення, та на момент його ухвалення ОСОБА_4 знаходився на території АТО, та вони не згодні з нарахованим боргом, тому мають намір звертатись до суду з заявою про перегляд заочного рішення.

Заінтересована особа ОСОБА_6 в судове засідання не зявилась, повідомлена в установленому законом порядку.

Ухвалою судді від 19.06.2018 року вказану заяву було прийнято до розгляду, та витребувано з Київського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області належним чином завірені копії ВП №38131420, ВП №38132014, ВП №38131730.

28.02.2013 року Київським районним судом м. Харкова ухвалено заочне рішення за результатами розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, яким позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволено в повному обсязі, було стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача 52000,00 грн. неповернутої боржниками суми боргу за договором позики від 25.07.2008 року, 13954,88 грн. процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, 8736,00 грн. інфляційне збільшення суми боргу, 4940,71 грн. три проценти річних від простроченої суми боргу, та 164100,00 грн. передбаченої договором неустойки, 6268, 41 грн. моральної шкоди, а всього 250 000,00 грн. Вказане рішення набрала законної сили без апеляційного оскарження.

На виконання цього рішення 08.04.2013 року позивачем були отримані виконавчі листи, та предявлені для примусового до Київського ВДВС ХМУЮ.

24.05.2013 року державним виконавцем Київського ВДВС ХМУЮ були складені три постанови про відкриття виконавчих проваджень. Вказані виконавчі провадження досі відкриті та рішення суду залишається не виконаним.

07.12.2015 року заявник звертався до суду зі скаргою на неправомірну бездіяльність державного виконавця, проте ухвалою суду від 29.01.2016 року, яка була залишена без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області, в задоволенні скарги було відмовлено.

На підставі пункту 2 договору про задоволення вимог іпотекодержателя укладеного між сторонами 25.07.2008 року, заявник зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки квартиру №25, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Вальтера Академіка, буд. 13.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30.03.2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27.06.2012 року, та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.07.2012 року, було визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 25.07.2008 року, та скасовано державну реєстрацію права власності на спірну квартиру.

Відповідно до наданих до суду копій виконавчих проваджень, боржники не мають у власності будь-якого рухомого або нерухомого майна, та будь-які доходи не отримують.

Враховуючи наведене, та враховуючи, що право власності заінтересовані особи на спірну квартиру не реєструють, що унеможливлює виконання вказаного заочного рішення суду, заявник звернувся до суду з заявою про зміну способу та порядку виконання судового рішення.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 14 ЦПК України 2004 року судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Таким чином, після набрання рішенням законної сили воно є обов'язковим до виконання на всій території України, а уповноважені посадові особи державної виконавчої служби як єдиного органу примусового виконання рішень судів зобов'язані була вжити усіх необхідних заходів задля його належного та своєчасного виконання.

Встановивши наявність обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання, відповідає правилу частини першої статті 36 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 373 ЦПК України в ред. 2004 року за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення. При цьому, розглядаючи заяву про зміну способу та порядку виконання рішення, суд не вправі змінювати зміст рішення або його суть.

Відповідно до ч. 3 ст. 435 ЦПК України в діючій редакції, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке стосується виконавчого провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено статтею 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду необхідно розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.

Зазначений правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1829цс15.

Враховуючи викладене, суд встановивши фактичні обставини справи, враховуючи положення статті 373 ЦПК України в ред. 2004 року, так і положення ст. 435 ЦПК в ред. від 15.12.2017 року, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про зміну порядку та способу виконання рішення суду, оскільки вимоги заявника фактично зводяться не до зміни способу виконання рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики, а до зміни способу правового захисту порушених прав позивача. На стадії виконання рішення суд не може застосувати інший спосіб правового захисту стягувача ніж той, що передбачений рішенням суду, оскільки в іншому випадку це означало б зміну суті рішення суду та застосування іншого способу правового захисту позивача без дотримання належної судової процедури розгляду відповідних позовних вимог, що є неприпустимим. Якщо за судовим рішенням з відповідачів стягнуто заборгованість за невиконання договірних зобовязань, то суд не може змінити спосіб виконання такого рішення суду на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки виконання рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржникам. Крім того, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».А посилання заявника на норми ч. 10 ст. 440 ЦПК України взагалі є необгрунтованим, оскільки питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому порядку вирішується судом за поданням державного виконавця.

Керуючи, ст. ст. 3, 260, 439, 440 ЦПК України, ст. ст. 11,60, 373 ЦПК України в ред. 2004 року, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1, зацікавлені особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, орган виконавчої служби, в провадженні якого перебувають відкриті виконавчі провадження Київський відділ державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області про зміну способу і порядку виконання судового рішення відмовити в повному обсязі.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Харківської області шляхом подачі в 15-дений строк з дня проголошення ухвали апеляційної скарги.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п. 15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст ухвали складено 24 липня 2018 року.

Суддя Г.А. ЗУБ