Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 537/3103/15-ц

провадження № 61-17637св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Прокуратура Полтавської області, Крюківський районний відділ міського управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2017 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Панченка О. О., Прядкіної О. В., касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 січня 2017 року у складі судді Степури А. А. та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2017 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Панченка О. О., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Прокуратури Полтавської області, Крюківського районного відділу міського управління міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (далі - Крюківський РВ КМУ УМВС України в Полтавській області), про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, у розмірі 750 000,00 грн.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що 14 вересня 2012 року заступником начальника слідчого відділу Крюківського РВ КМУ УМВС України в Полтавській області щодо нього порушена кримінальна справа за частиною другою статті 307 Кримінального кодексу України (далі - КК України) за фактом збуту наркотичних засобів. 15 вересня 2012 року порушена ще одна кримінальна справа за частиною другою статті 307 КК України за фактом незаконного придбання, виробництва, зберігання, перевезення з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу. Вказані кримінальні справи об'єднані в одне провадження. 14 вересня 2012 року проведено обшук у його квартирі та проведено затримання у порядку передбаченому статтею 115 Кримінально-процесуального кодексу України. 18 жовтня 2012 року його притягнуто як обвинуваченого за частиною другою статті 307 КК України. 29 жовтня 2012 року складено обвинувальний акт за обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 307 КК України. 22 травня 2013 року його звільнено з-під варти на підставі постанови Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області. 26 грудня 2013 року постановою Прокуратури міста Кременчука змінено кваліфікацію за кримінальним провадженням із частини другої статті 307 КК України на частину першу статті 309 КК України. 26 грудня 2013 року йому оголошено про підозру у вчинені злочину, передбаченого частиною першою статті 309 КК України.

Вироком Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 червня 2014 року його визнали невинним та виправданим за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 22 жовтня 2014 року вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 червня 2014 року залишено без змін. Таким чином, він перебував під вартою з 14 вересня 2012 року по 22 травня 2013 року.

Позивач страждає на захворювання бронхіальної астми та в період перебування у слідчому ізоляторі його стан значно погіршився. Під час досудового слідства він неодноразово зазнавав фізичних тортур зі сторони працівників міліції, переніс нестерпний біль, приниження. Вказав, що внаслідок стресової ситуації та суттєвої зміни життєвого укладу виникли певні зміни в його характері та психоемоційному стані, він став пасивним, замкнутим, у відносинах з іншими людьми стала переважати недовіра, підвищена обережність та підозрілість, насторога у стосунках, нестійкий та знижений настрій, загальне зниження самооцінки та впевненості у собі. Крім того, після арешту позивача, його мати перенесла великий стрес і повністю втратила зір.

З урахуванням викладеного, позивач просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь 750 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 січня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів на користь ОСОБА_2 150 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів судового слідства, прокуратури. Стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів на користь ОСОБА_2 6 930,00 грн витрат, сплачених за проведення судово-психологічної експертизи. В задоволені решти вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 мав право на відшкодування завданої йому моральної шкоди, оскільки незаконні дії органів слідства, прокуратури призвели до погіршення та позбавлення його можливостей реалізовувати свої звички та бажання, неможливості надавати допомогу своїй матері, яка є інвалідом І групи, а також до порушення його нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Достатнім і справедливим розміром відшкодування позивачу моральної шкоди є розмір, що складає 150 000,00 грн. Вказана сума визначена, виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством, а також із урахуванням психологічних хвилювань, яких зазнав позивач внаслідок порушення щодо нього кримінальної справи.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2017 року апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Прокуратури Полтавської області задоволено частково. Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 січня 2017 року змінено. Зменшено розмір моральної шкоди зі 150 000,00 грн до 85 000,00 грн та розмір судових витрат за проведення судово-психологічної експертизи з 6 930,00 грн до 651,42 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є помилковим і не відповідає законодавчо визначеним засадам поміркованості, розумності та справедливості. Враховуючи обставини справи, відшкодування моральної шкоди у розмірі 85 000,00 грн є достатнім для розумного задоволення потреб позивача та не сприяє збагаченню останнього.

У квітні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2017 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, неправильно дослідивши обставини справи, безпідставно зменшив розмір відшкодування завданої йому моральної шкоди.

У квітні 2017 року Державна казначейська служба України подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2017 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати рішення судів попередньої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

У касаційній скарзі Державна казначейська служба України зазначила, що позивач веде аморальний спосіб життя, не одружений, не працює, а тому твердження про те, що внаслідок дій відповідача настали вимушені зміни у його життєвих, виробничих стосунках та порушено нормальні життєві зв'язки через неможливість продовження активного громадського життя є безпідставними. Судом не наведено доказів, які підтверджують те, що моральна шкода повинна відшкодовуватися саме у розмірі 85 000,00 грн, а також доказів, які підтверджують причино-наслідковий зв'язок між ймовірним настанням моральної шкоди та діями відповідачів, зокрема Державної казначейської служби України.

Крім того, Державна казначейська служба України є самостійною юридичною особою та відповідно до законодавства України здійснює лише виконання рішень суду про списання коштів державного бюджету, але самі кошти не підлягають стягненню з Державної казначейської служби України.

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року та 20 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами Державної казначейської служби України та ОСОБА_2, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Заперечення на касаційні скарги не надходили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги ОСОБА_2 та Державної казначейської служби України не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 27 червня 2014 року Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області ухвалено виправдовувальний вирок щодо ОСОБА_2, згідно з яким він визнаний невинуватим та виправданий за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 20 жовтня 2014 року вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 червня 2014 року залишено без змін.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співрозмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. При цьому, визначений законом розмір - є мінімальним, який гарантований державою, а суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити у рішенні відповідні мотиви.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, врахувавши, що незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності та тривале перебування під вартою призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків, дійшов обґрунтованого висновку про, те що розмір відшкодування моральної шкоди складає 85 000,00 грн, що є достатнім для розумного задоволення потреб позивача та не сприяє його збагаченню.

Доводи Державної казначейської служби України у касаційній скарзі про те, що вона є самостійною юридичною особою та відповідно до законодавства України здійснює лише виконання рішень суду про списання коштів державного бюджету, але самі кошти не підлягають стягненню з Державної казначейської служби України, є помилковими з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до абзацу п'ятого пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Державна казначейська служба України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Покладаючи відшкодування завданої позивачеві моральної шкоди на державу, суд лише зобов'язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку.

Інші доводи касаційних скарг зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, арішення суду апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик