провадження № 22-ц/824/857/2018 суддя-доповідач у ІІ Інстанції - Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Ткаченка І.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживачів та визнання недійсними правочинів, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просила: визнати недійсним кредитний договір № ML-B00/096/2008 від 26 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк»; визнати недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю/договір факторингу від 10 грудня 2010 року, який був укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна»; визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 10 грудня 2010 року, який був укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», посвідчений 10 грудня 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі № 9590; визнати недійсними угоди про порядок врегулювання відносин, що пов'язані із кредитним договором № ML-B00/096/2008 від 21 лютого 2014 року та від 26 травня 2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 травня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 146 880 доларів США на оплату комісії Банку та купівлю нерухомого майна строком до 24 травня 2018 року зі сплатою процентів за користування кредитом, які розраховуються із використанням плаваючої процентної ставки (фінансовий відсоток 5,49 % річних + FIDR). 26 травня 2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, що знаходиться АДРЕСА_1. 10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю/договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набув усіх прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки. Кредитний договір є недійсним, оскільки банк не надав позичальнику у повному обсязі інформацію, яка міститься у п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Правочин було вчинено під впливом обману зі сторони ПАТ «ОТП Банк». Вартість фінансової послуги формується банком без участі споживача та його згоди. Укладення спірного договору стало наслідком нечесної підприємницької практики зі сторони банку. Договір факторингу, укладений між банком та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є недійсним, оскільки згідно повідомлення Національного банку України у останнього відсутня генеральна валютна ліцензія. Укладення договору факторингу небанківською установою є порушенням вимог розпорядження Держфінпослуг від 03 квітня 2009 року. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не є фінансовою установою, яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на аналогічні обставини, викладені у позовній заяві та зазначає, що суд першої інстанції не дослідив обставин укладення договору та безпідставно зазначив, що договір укладений через досягнення згоди з усіх істотних умов договору.

У запереченнях на позовну заяву ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зазначають, що ПАТ «ОТП Банк» отримав генеральну ліцензію № 191 на право здійснення банківських операцій 02 березня 1998 року. Невід'ємною частиною цієї ліцензії є дозвіл від 08 листопада 2006 року, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати банк з валютними цінностями. Операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на момент укладення оскаржуваних договорів мав свідоцтво про реєстрацію фінансової установи на здійснення фінансових послуг. Незаперечним фактом визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю та договору відступлення права вимоги законним та дійсним є підписані позивачем додаткові договори та угоди про порядок врегулювання відносин, а також неодноразові звернення позивача щодо врегулювання заборгованості за кредитним договором та погодження на добровільний продаж іпотечного майна. Необізнаність позивача про наслідки укладення кредитних зобов'язань спростовується як інформаційним листком, так і анкетою-заявою від 19 травня 2008 року. У вказаних документах чітко вбачається проінформованість позивача про всі можливі умови кредитування на момент звернення до банку, а також бажання позичальника отримати кредит під відсоткову ставку 13,99 % річних.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 26 травня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № МL-В00/096/2008, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 146 880 доларів США на оплату комісії банку та купівлю нерухомого майна (п.1.1 кредитного договору) строком до 24 травня 2018 року зі сплатою процентів за користування кредитом, які розраховуються із використанням плаваючої процентної ставки (фіксований відсоток 5.49% річних + FIDR) (а.с.6, Т.1).

26 травня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № PML-В00/096/2008, предметом іпотеки за яким є нерухоме майно, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.8).

10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю/договір факторингу, відповідно умов якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набув усіх прав вимоги за кредитним договором (а.с.102, Т.1).

10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір відступлення права вимоги, згідно з умовами якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набув усіх прав вимоги за Договором іпотеки (а.с.133, Т.1).

У подальшому, між ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк» були укладені додаткові угоди, зокрема, 18 жовтня 2011 року укладено додатковий договір № 5 до кредитного договору № МL-В00/096/2008 від 26 травня 2008 року (а.с.81, Т.1).

18 жовтня 2011 року ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк» укладено додатковий договір № 1 до договору іпотеки № PML-В00/096/2008 від 26 травня 2008 року (а.с.97, Т.1).

21 лютого 2014 року між ОСОБА_3 та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено угоду про порядок врегулювання відносин, що пов'язані з кредитним договором № МL-В00/096/2008 від 26 травня 2008 року (а.с.89, Т.1).

23 червня 2015 року між ОСОБА_3 та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено угоду про порядок врегулювання відносин, що пов'язані з кредитним договором № МL-В00/096/2008 від 26 травня 2008 року (а.с.91, Т.1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався статтями 16, 203, 215, 226, 230, 514, 611, 612, 651, 1077, 1078 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Предметом спору є, зокрема, визнання недійсним кредитного договору з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено судам, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 вказує на те, що кредитний договір було вчинено під впливом обману зі сторони ПАТ «ОТП Банк». Однак, позивач не надала будь-яких доказів того, що на момент укладення правочину відповідач замовчував певні обставини та ввів позивача в оману.

Позивач посилається на статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та зазначає, що інформація по кредиту була надана у неповному обсязі, проценти за користування кредитом розраховуються з використанням плаваючої процентної ставки.

Разом з тим, підписуючи кредитний договір, ОСОБА_3 погодилася з його змістом та умовами, зокрема, в частині визначення розміру процентів, які підлягають сплаті за користування кредитними коштами.

У позовній заяві ОСОБА_3 вказувала також на те, що будь-яка діяльність, яка вводить в оману споживача є нечесною підприємницькою діяльністю. Введення клієнта в оману та укладення з ним договору на умовах, що суперечать чинному законодавству не відповідає жодним правилам та не є чесним звичаєм у підприємницькій діяльності.

Однак, як зазначалося вище позивач не надала доказів, які вказують на те, що при укладенні кредитного договору ПАТ «ОТП Банк» не надав їй усю необхідну інформацію, чим ввів позивача в оману, що у свою чергу є проявом недобросовісної конкуренції.

Обґрунтовуючи недійсність договору факторингу, ОСОБА_3 вказує на те, що для укладення договору факторингу банк повинен мати банківську ліцензію, видану Національним банком України, а для здійснення факторингових операцій, предметом яких є вимоги в іноземній валюті - відповідний письмовий дозвіл Національного банку України, який є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій.

Разом з тим, ПАТ «ОТП Банк» має банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

06 листопада 2006 року ПАТ «ОТП Банк» надано дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», яка передбачає право банку здійснювати операції з валютними цінностями, у тому числі, і право надання та повернення кредиту в іноземній валюті, що не потребує наявності додаткової індивідуальної ліцензії (а.с.56, 57, Т.1).

ОСОБА_3 вказує також на те, що розпорядженням Нацкомфінпослуг від 20 серпня 2015 року було прийнято рішення щодо виключення інформації по ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з Державного реєстру фінансових установ та анульовано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що свідоцтво про реєстрацію фінансової установи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» видано 03 грудня 2009 року. Договір купівлі-продажу кредитного портфелю між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено 10 грудня 2010 року. Тобто, на момент відступлення ПАТ «ОТП Банк» права вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» останнє було фінансовою установою.

Позивач зазначає, що на даний час ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не є фінансовою установою та не може надавати фінансові послуги. Разом з тим, згідно договору комісії, укладеного 10 грудня 2010 року, ПАТ «ОТП Банк», як комісіонер, від свого імені, але за рахунок ТОВ «ОТП Факторинг Україна», буде приймати платежі за кредитними договорами від боржників/поручителів у національній та іноземній валюті (а.с.118, Т.1).

Доводи апеляційної скарги в частині відсутності у банку права уступати право вимоги до фізичної особи, не суб'єкта господарювання, апеляційний суд не може взяти до уваги, оскільки чинним законодавством не встановлено заборони на вчинення такого правочину.

Так, у відповідності до вимог ст. 512 ЦК України - кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);

Враховуючи зазначене, укладені між сторонами у справі договори відповідають вимогам чинного законодавства, а позивачем не доведено їх недійсність з підстав, зазначених у позовній заяві.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання недійсними правочинів, відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги не спростовують зазначених висновків, а, відтак, вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 21 листопада 2018 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.