<Справа № 375/295/18 Провадження № 2/375/217/18 Строка звіту ___Номер рядка звіту 6
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2018 Рокитнянський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Голік Н.О.,

при секретарі Куць В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Рокитне цивільну справу за позовом заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Богуславське лісове господарство» до ОСОБА_1 районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження ОСОБА_1 районної державної адміністрації Київської області та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування його реєстрації,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом в якому просив визнати незаконним та скасувати розпорядження ОСОБА_1 районної державної адміністрації від 05 березня 2010 року №69 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 2,0000 га, для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :06:029:0028) за межами населеного пункту на території Синявської сільської ради Рокитнянського району Київської області; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:029:0028, площею 2,0000 га, виданий ОСОБА_2, серії ЯЛ №199940 від 21.07.2010, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №96 та скасувати його реєстрацію; стягнути судовий збір.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що розпорядженням ОСОБА_1 районної державної адміністрації№69 від 05.03.2010 року затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га, за межами населеного пункту на території Синявської сільської ради Рокитнянського району Київської області та передано у власність.

На підставі вказаного рішення, 21.07.2010 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №199940 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :06:029:0028).

Разом з тим встановлено, що земельна ділянка, яка надана у власність ОСОБА_2, перебуває у постійному користуванні ДП «Богуславське лісове господарство» та з 2005 року відноситься земель державної власності лісогосподарського призначення та використовується для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України.

Площа перетину спірної земельної ділянки із земельною ділянкою ДП «Богуславське лісове господарство» становить 1,0 га, таким чином земельна ділянка лісового фонду складає 1,0 га.

Вважає, що процедура вилучення та відведення спірної земельної ділянки відповідачу суперечить вимогам чинного законодавства.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому просив застосувати строк позовної давності та відмовити прокурору в задоволенні позову. В обґрунтування зазначив, що загальний строк позовної давності становить три роки у відповідності до ст. 257 ЦК України, а також що п.4 ч.1 ст.268 ЦК України не поширюється на позови прокуратури які направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади, а на них поширюється ст. 257 ЦК України і на підставі ч.1 ст. 261 цього кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Від ДП «Богуславське лісове господарство» надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якому представник просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та визнати поважними причини пропуску строків позовної давності. В обґрунтування вказав, що загальна позовна давність встановлюється в три роки, та згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу яка його порушила. ДП «Богуславське лісове господарство», як постійний користувач земель, які відносяться до земель лісового фонду, довідалася про порушення своїх прав у 2018 році, та те що спірна ділянка вибула із земель лісового фонду неправомірно з порушенням Земельного та Лісового кодексів України. Жодних погоджень на вилучення, надання в оренду, зміну цільового призначення, а також погодження суміжних меж не надавало.

Від заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якому просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказав, що твердження відповідача ОСОБА_2 про порушення строку позовної давності є необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на припущеннях. Зазначив, що норми ч.1 ст.261 ЦК України, відповідно до яких перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу яка його порушила, поширюються на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Вказана позиція підтверджена і Постановами Пленуму Верховного Суду України та постановами Верховного Суду України. Кагарлицькій місцевій прокуратурі Київської області стало відомо про зазначені в позові порушення лише у 2018 році, за результатами опрацювання даних отриманих з ВО «Укрдержліспроект» 23.01.2018 року.

В судовому засіданні представник позивача - Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області, підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просить їх задовольнити, визнати незаконними та скасувати розпорядження ОСОБА_1 районної державної адміністрації від 05 березня 2010 року №69, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:029:0028 та скасувати його реєстрацію,винесені з порушенням діючого законодавства, та стягнути з відповідачів в рівних частинах судовий збір. Вказав, що строк позовної давності не пропущено, оскільки звернення до суду відраховується з часу коли позивачі дізналася про порушення.

Представник Державного підприємства «Богуславське лісове господарство» повністю підтримав позовні вимоги та обґрунтування прокуратури та просив їх задовольнити в повному обсязі, вказавши що вони є постійним користувачем земельної ділянки та спірна земельна ділянка вибула без їх відома з порушенням вимог чинного законодавства.

Представник Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства в судове засідання не зявився, на адресу суду надіслав клопотання про розгляд справи без їхньої участі, зазначивши, що в повному обсязі підтримують позицію прокуратури.

Представник відповідача ОСОБА_1 районної державної адміністрації Київської області, в судове засідання з'явився, вказав, що позов визнає за зясованих прокуратурою обставин, вказавши, що інформації про накладання земель на час виділення не було та на той час вони були переконані у відповідності їх дій чинному законодавству України.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання з'явився, проти задоволення позову заперечував, вказавши, що він здійснив всі необхідні дії для прийняття ділянки у власність, та діяв у відповідності до чинного законодавства України, всі необхідні документи, погодження у нього є, просив відмовити у задоволенні позову. Вважає, що прокуратурою пропущений строк позовної давності та просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши пояснення представника прокуратури, представника Державного підприємства «Богуславське лісове господарство», представника відповідача - ОСОБА_1 районної державної адміністрації Київської області, відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що розпорядженням ОСОБА_1 районної державної адміністрації№69 від 05.03.2010 року «Про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2С.» затверджено проект відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства на території Синявської сільської ради Рокитнянського району Київської області та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2,0000 га. ріллі для ведення особистого селянського господарства.

На підставі вказаного рішення, 21.07.2010 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №199940 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :06:029:0028).

Згідно з документацією із землеустрою відведення вказаної земельної ділянки 2,0000 га. передбачалось за рахунок земель запасу за межами населеного пункту на території Синявської сільської ради Рокитнянського району Київської області, а не з земель, що перебуває у постійному користуванні ДП «Богуславське лісове господарство».

Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України частина земельної ділянки, яка фактично надана у власність ОСОБА_2 перебуває у постійному користуванні ДП «Богуславське лісове господарство» та з 2005 року відноситься земель державної власності лісогосподарського призначення та використовується для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання у встановленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Згідно інформації Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства за № 04-48/237 від 29.01.2018, інформації № 55 від 25.01.2018 ДП «Богуславське лісове господарство», а також інформації за № 60 від 23.01.2018 та картографічних матеріалів, наданих Українським державним проектним лісовпорядним виробничим обєднанням ВО «УКРДЕРЖЛІСПРОЕКТ» спірна земельна ділянка накладається на землі лісогосподарського призначення, а саме земельна ділянка з кадастровим номером :06:029:0028 частково (площею 1,0 га) розміщена в кварталі 25 виділу 1 Бушівського лісництва ДП «Богуславський лісгосп».

Отже площа перетину спірної земельної ділянки із земельною ділянкою Кагарлицького лісництва ДП «Богуславський лісгосп» становить 1,0 га, таким чином земельна ділянка лісового фонду складає 1,0 га, відповідно до інформації зазначеної вище.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

За нормами ст. 7 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є обєктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

За змістом ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що викають зокрема, при використанні лісів, регулюються цим Кодексом. Інші нормативні акти застосовуються у випадку, якщо вони не суперечать останньому.

За правилом, визначеним у ст. 84 Земельного кодексу України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, серед іншого, і землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Лише відповідно до ч. 2 ст. 56 даного Кодексу, за яким громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або злату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісового фонду загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.

За ч. 3 ст.56 ЗК України, громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Згідно ч. 1 ст. 57 даного Кодексу передбачено, що земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Відповідно до ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Частиною 2 ст. 84 Земельного кодексу України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

Отже, рішення про вилучення, передачу спірної земельної ділянки має право приймати відповідний орган державної виконавчої влади, який в силу вимог ст. ст. 6, 19 Конституції України зобовязаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, процедура вилучення та відведення спірної земельної ділянки відповідачу суперечить вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст. 32 Лісового кодексу України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень районних державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі, передача у власність, надання у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення та припинення права користування ними.

Згідно з ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання, ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев'ятою цієї статті та будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев'ятою цієї статті.

Відповідно до ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України, (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для нелісогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб.

Отже, згідно з ст. ст. 27, 32 Лісового Кодексу України, а також ч.ч 5, 9 ст. 149 Земельного кодексу України передача у власність та надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок, що перебувають у державній власності, та вилучення таких земельних ділянок з постійного користування відноситься до виключної компетенції органів державної виконавчої влади (місцева державна адміністрація або Кабінет Міністрів України) залежно від площі земельних ділянок.

Згідно ч. ч. 1,2 ст. 149 Земельного кодексу України, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачівна підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Порядок такого вилучення передбачений статтею 151Земельного кодексу України, зокрема цією статтею передбачено, що особи, зацікавлені у вилученні (викупі) земельних ділянок, звертаються із заявою (клопотанням) про вибір місця розташування земельних ділянок до відповідної сільської, селищної, міської, районної, обласної ради, Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації. Клопотання щодо вибору місця розташування земельних ділянок за рахунок земель, вилучення (викуп) яких провадиться Кабінетом Міністрів України та Верховною Радою Автономної Республіки Крим, подаються відповідно до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

До заяви (клопотання) додаються:

а) обґрунтування необхідності вилучення (викупу) та/або відведення земельної ділянки;

б) позначене на відповідному графічному матеріалі бажане місце розташування земельної ділянки з її орієнтовними розмірами;

в)засвідчена нотаріально письмова згода землекористувача (землевласника) на вилучення (викуп) земельної ділянки (її частини) із зазначенням розмірів передбаченої для вилучення (викупу) земельної ділянки та умов її вилучення (викупу);

г) копія установчих документів для юридичних осіб, а для громадянина копія документа, що посвідчує особу.

Відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування згідно із своїми повноваженнями розглядає заяву (клопотання) і в тижневий строк з дня її реєстрації направляє її копії на розгляд територіальних органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органів містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронних і санітарно-епідеміологічних органів, а також до відповідних територіальних органів виконавчої влади з питань лісового або водного господарства (у разі вилучення (викупу), надання, зміни цільового призначення земельнихділяноклісогосподарського призначення чи водного фонду). Потім вони протягом трьох тижнів з дня одержання заяви (клопотання) надають відповідній сільській, селищній, міській, районній, обласній раді чи Кабінету Міністрів України, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевій державній адміністрації висновок про можливість відведення земельної ділянки для цілей, зазначених у заяві (клопотанні), граничні розміри земельної ділянки та її площу, склад угідь земель, вимоги щодо відведення земельної ділянки.

Згідно інформації № 04-48/237 від 29.01.2018 та інформації № 55 від 25.01.2018, Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, а також ДП «Богуславське лісове господарство» погодження на передачу, припинення, вилучення, зміну цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :06:029:0028 не надавали.

Отже, передача спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 проведена без попереднього її припинення у постійного користувача ДП «Богуславське лісове господарство» всупереч ч. 5 ст. 116, ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу України.

Слід зазначити, що також, порушений порядок вилучення та зміни цільового призначення спірної земельної ділянки із земель лісогосподарського призначення.

Стаття 57 Лісового кодексу України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не повязаних з веденням лісового господарства.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 57 Лісового кодексу України (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не повязаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України.

Аналогічне положення міститься й у статті 20 Земельного кодексу України. За ч.1 ст. 20 Земельного кодексу України (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

За ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України, зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

За ч. 4 ст. 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Згідно ч. 3 ст. 57 Лісового кодексу України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Однак, встановлено, що Київським обласним та по м. Києву управлінням лісового та мисливського господарства, погодження про зміну цільового призначення земель лісогосподарського призначення в кварталі 25 Бушівського лісництва ДП «Богуславське лісове господарство» відповідачу не надавались, а проект із землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 2,0000 га, для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :06:029:0028), затвердженого розпорядженням ОСОБА_1 районної державної адміністрації від 05.03.2010 року за №69,не містить висновку органу лісового господарства.

Таким чином, з державної власності без згоди землекористувача ДП «Богуславське лісове господарство», в порушення порядку вилучення та зміни цільового призначення земель лісового фонду, незаконно вибула вказана земельна ділянка шляхом прийняття оскаржуваного розпорядження ОСОБА_1 районної державної адміністрації та виготовлення оспорюваного державного акта на право власності на земельну ділянку, чим порушено інтереси держави.

Спірне розпорядження ОСОБА_1 районної державної адміністрації суперечить також вимогам ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України, якою передбачено, що для ведення особистого селянського господарства у власність та користування надаються лише землі сільськогосподарського призначення, а не землі лісогосподарського призначення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 13.11.2013 по справі № 6-123цс13.

При переданні спірної земельної ділянки також порушено вимоги ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», якою передбачено обов'язковість проведення вказаної експертизи проектів землеустрою щодо відведення земель лісогосподарського призначення. Державна експертиза проектів землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 не проводилась.

Згідно ч. 4, 5, 8 ст. 35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) позитивні висновки державної експертизи щодо об'єктів обов'язкової державної експертизи є підставою для прийняття відповідного рішення органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування, відкриття фінансування робіт з реалізації заходів, передбачених відповідною документацією. Реалізація заходів, передбачених документацією із землеустрою та документацією з оцінки земель, види яких визначені законом, а також матеріалами і документацією державного земельного кадастру щодо об'єктів обов'язкової державної експертизи, без позитивних висновків державної експертизи забороняється.Висновки державної експертизи після їх затвердження спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері державної експертизи є обов'язковими для прийняття до розгляду замовником і врахування при прийнятті відповідного рішення щодо об'єктів державної експертизи.

Згідно підпункту 4.2.1. пункту 4 Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему України від 03.12.2004 № 391 (далі-Методика) (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до відання обласних головних управлінь земельних ресурсів належить проведення обовязкової державної експертизи проектів землеустрою щодо відведення земель лісового фонду.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 22.05.13 у справі № 6-11 цс 13 видання головою державної адміністрації розпорядження про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без висновку державної експертизи зазначеного проекту землеустрою суперечить положенням законів України, зокрема частині шостій статті 123 Земельного кодексу України та статті 9 Закону України від 17 червня 2004 року № 1808-ІУ «Про державну експертизу землевпорядної документації» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Таким чином, при прийнятті ОСОБА_1 районною державною адміністрацією Київської області розпорядження № 69 від 05.03.2010 порушені зокрема вимоги ст. ст. 20, 21, 57, 122 Земельного кодексу України, ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації».

Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :06:029:0028 розташована за межами населеного пункту, що підтверджується висновками Управління Держкомзему у ОСОБА_1 районі Київської області № 84 та № 85 від 12.10.2009.

Згідно норми ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно до ст. 84 Земельного кодексу України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

За нормами ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До прийняття оскаржуваного розпорядження та виникнення права власності на земельну ділянку у ОСОБА_2, спірна земельна ділянка перебувала у державній власності.

Зважаючи на те, що право власності на спірну земельну ділянку до ОСОБА_2 перейшло на підставі оскаржуваного розпорядження, воно є протиправними і підлягає скасуванню.

З огляду на вищевикладене, розпорядження ОСОБА_1 районної державної адміністрації від 05 березня 2010 року № 69 щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 2,0000 га, для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :06:029:0028) за межами населеного пункту на території Синявської сільської ради Рокитнянського району Київської області, має бути визнане незаконним і скасовано.

Відповідно до ст. 1 Лісового кодексу України, усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Згідно ст. 16 ч.2 п.4 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Статтею 152 Земельного кодексу України закріплено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Нормами ст. 153 Земельного кодексу України визначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

У відповідності до ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України право власності непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Також, відповідно до ст. 396 Цивільного кодексу України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Статтею 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону з і своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності -забувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу положень статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ст. ст. 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади, що кореспондується з рішенням Конституційного Суду України у справі №1-1/99 від 08.04.1999.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози рушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до Положення про обласні управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 21.03.2012 № 134 обласне управління здійснює державний контроль за додержанням норм, правил та інших нормативно-правових актів з ведення лісового господарства; здійснює управління об'єктами державної власності в межах повноважень, визначених законодавством, тощо.

Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, згідно положення затвердженого Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 12.11.2012 № 401 підпорядковується Держлісагентству України та є його територіальним органом. Управління відповідно до покладених на нього завдань: здійснює державний контроль за додержанням норм, правил та інших нормативно-правових актів з ведення лісового господарства; надає висновок та погоджує зміну цільового призначення земельних лісових ділянок для їх використання в цілях не повязаних з веденням лісового господарства; надає дозвіл на переведення земельних лісових ділянок до нелісових земель у цілях, пов'язаних з веденням лісового господарства; Здійснює управління об'єктами державної власності в межах повноважень, визначених законодавством; координує діяльність підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Держлісагентства України.

Від імені держави в якості позивача прокурором визначено Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, атакож ДП «Богуславське лісове господарство».

Керуючись ч. 4 ст. 56 Цивільного процесуального кодексуУкраїни, звертаючись до суду в інтересах держави прокурор самостійно визначає, що в даному випадку порушення інтересів держави полягає у нехтуванні органом державної влади встановлених державою порядку, приписів та обмежень в сфері розпорядження земельними ресурсами(ст. 19 Конституції України, ст. 20, 21, 50, 118, Земельного кодексу України). Підставою для представництва також є порушення ОСОБА_1 районною державною адміністрацією як органом виконавчої влади державних гарантій прав та інтересів держави та постійного землекористувача на володіння, розпорядження та користування унікальним, обмеженим природним ресурсом (яким є спірна лісова ділянка) та спільне громадське користування нею.

Крім того, позовна заява про повернення лісових земельних ділянок із приватної власності у державну власність, безумовно становить суспільний інтерес.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейського суду з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Нормами статей 13, 14 Конституції України визначено, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частинами другою та третьою статті 1, частиною першою та другою статті 7 ЛК України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Установлено, що земля, віднесена оспорюваним розпорядженням ОСОБА_1 районної державної адміністрації Київської області до земель Для ведення особистого селянського господарства, мала лісогосподарське призначення та частково вкрита лісами. Фактично відбулась незаконна зміна Цільового призначення землі, яку безоплатно приватизовано ОСОБА_2

За правилами статей 83, 84 ЗК України до земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, віднесено землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до частини другої статті 56 ЗК України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Таке саме правило встановлене статтею 12 ЛК України.

Земельна ділянка лісогосподарського призначення вибула з державної власності всупереч законодавству та волі держави в особі уповноваженого на те органу, що дає підстави для визнання незаконним та скасуванню розпорядження ОСОБА_1 районної державної адміністрації від 05 березня 2010 року №69 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 2,0000 га, для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :06:029:0028) за межами населеного пункту на території Синявської сільської ради Рокитнянського району Київської області та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:029:0028, площею 2,0000 га, виданий ОСОБА_2, серії ЯЛ №199940 від 21.07.2010, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №96 та скасувати його реєстрацію

Судом встановлено, що строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом не пропущено з огляду на наступне.

Згідно зі статтями 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, встановлений для захисту цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, норми, установлені ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, перебіг позовної давності в такому разі починається від дня, коли прокурор як самостійний учасник цивільного процесу або позивач довідався або міг довідатися про порушення інтересів держави.

Отже, закон повязує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про вчинення порушення закону та порушення у звязку з цим прав і охоронюваних законом інтересів.

Саме така правова позиція щодо правильності застосування вказаної норми закону міститься в постановах Верховного Суду України від 25.08.13 (справа № 3-18гс13) і 16.12.15 (справа № 6-2510ц15), Постанові ОСОБА_3 Верховного Суду від 30.05.2018 року (справа №14-140цс18) правові висновки якого є обовязковими для всіх судів України.

Про вказані порушення вимог Земельного та Лісового кодексів України раніше не було відомо Київському обласному та по м. Києву управлінню лісового та мисливського господарства та Державному підприємству «Богуславське лісове господарство», і стало відомо лише після того як ці порушення стали відомі Кагарлицькій місцевій прокуратурі Київської області у 2018 році за результатами опрацювання даних отриманих 23.01.2018 року від ВО «Укрдержліспроект».

Отже, строк позовної давності у три роки, передбачений ст.257 ч.1 ЦК України, для Кагарлицької місцевої прокуратури обчислюється з 23.01.2018 року, а позов подано до суду 07.03.2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

Відповідачі не довели пропуску строку позовної давності.

Оскільки відповідачі не надали належних та допустимих доказів щодо пропуску позивачем строку позовної давності, а також правомірності своїх дій щодо надання та отримання у приватну власність спірної земельної ділянки, позов підлягає задоволенню.

У відповідності до ст. 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а отже підлягає стягненню з відповідачів в рівних частках з кожного на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.6,7,13,14, 19, 131-1, 143 Конституції України, ст. ст. 16, 21, 30, 56, 256, 257, 261, 316, 317, 321, 328, 387, 388, 393, 396 Цивільного кодексу України, ст.ст.4, 12, 13, 81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-282 ЦПК України, ст. ст.20, 21, 55-57, 84, 116, 118, 149, 151-153, 155 Земельного кодексу України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити повністю.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження ОСОБА_1 районної державної адміністрації від 05 березня 2010 року №69 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 2,0000 га, для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :06:029:0028) за межами населеного пункту на території Синявської сільської ради Рокитнянського району Київської області.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:029:0028, площею 2,0000 га, виданий ОСОБА_2, серії ЯЛ №199940 від 21.07.2010, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №96 та скасувати його реєстрацію.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_1 районної державної адміністрації Київської області (ЄДРПОУ 23578486), ОСОБА_2, РНОКПП: НОМЕР_1, на користь прокуратури Київської області (01601, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2, р/р 564 в ДКСУ, м. Київ, МФО 820172, Код ЄДРПОУ 02909996) судовий збір в рівних частках з кожного по 1762 грн., загальною сумою 3524,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Київського Апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 26.10.2018 року.

Суддя Н.О. Голік