Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 755/6806/16-ц

провадження № 61-14195св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О ., ПогрібногоС. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6, Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року у складі судді Бартащук Л. П. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Саліхова В. В., Прокопчук Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк»), про поділ майна подружжя.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 25 грудня 2007 року ОСОБА_5, перебуваючи із нею у шлюбі, разом зі своєю матір'ю ОСОБА_6 придбав квартиру АДРЕСА_1, у рівних частках. Проте квартиру придбано без належним чином оформленої її згоди. Її право спільної сумісної квартири на ? частини цієї квартири не визнане у правовстановлюючому документі, не визнане відповідачем та кредитором, у заставі якого перебуває квартира.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просила визнати право спільної сумісної власності її та ОСОБА_5 на ? частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 44,90 кв. м, яка складається з двох кімнат житловою площею 26,20 кв. м, яка перебуває у заставі ПАТ «Платинум Банк».

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та вказав на те, що право позивача встановлене законом, ніким не порушується і не оспорюється, як і той факт, що ? частини квартири придбана ним за договором купівлі-продажу є їхньою спільною з позивачем сумісною власністю.

ПАТ «Платинум Банк» позов не визнало та пояснило суду, що позивач, як і відповідач є сторонами кредитного договору, солідарним із відповідачем боржником, має реальну можливість виконати солідарний обов'язок перед банком за кредитним договором. Будь-яких пропозицій до банку від позивача не надходило.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності належних і допустимих доказів, що позивач як сторона за договором і солідарний позичальник і, відповідно, боржник перед банком позбавлена можливості виконати умови договору про іпотечний кредит і реалізувати свої права, передбачені статтями 543-545 ЦК України. При цьому доводи позивача про наявність технічних перешкод, створених банком, у перерахуванні грошових коштів від свого імені є безпідставними, оскільки позов пред'явлений до ОСОБА_5, а не до ПАТ «Платинум Банк», а в матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення позивача до банку з метою з'ясувати таку можливість (направлення пропозиції про переведення на неї зобов'язань за цим договором, заяви про заміну боржника у зобов'язанні чи інших заяв, звернень, листів тощо).

УхвалоюАпеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, указав на відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки право позивача, передбачене статтею 60 СК України, не є порушеним, не оспорюється і визнається сторонами, тому не підлягає судовому захисту.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2016 року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказувала на те, що суди не звернули уваги на те, що у неї відсутні правовстановлюючі документи на квартиру, що є підставою для застосування заходів судового захисту права власності, передбачених пунктом 1 частини другої статті 16 та статтею 392 ЦК України. Справу суди вирішували не по суті заявленого позову, а розглядали справу про кредитні правовідносини. Суди не застосували належної правової норми до дій нотаріуса, який посвідчив договір купівлі-продажу квартири з порушенням пункту 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, не зазначивши у договорі факт купівлі квартири ОСОБА_5 у шлюбі із нею, не зазначивши у договорі дату та номер її заяви про згоду на придбання квартири.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У січні 2017 року ОСОБА_5 подав до суду свої заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими ОСОБА_4 не зазначила жодної норми матеріального права, які були порушені судами при розгляді цієї справи. Крім того, ? частини цієї квартири є спільною сумісною власністю подружжя. Право позивача на квартиру ніким не оспорюється.

Ухвалою від 20 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 25 грудня 2007 року ОСОБА_5 разом із ОСОБА_6 придбали квартиру АДРЕСА_1, у рівних частках (по ? частини) кожен, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Губерською Н. Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1444.

Для придбання у власність цієї квартири, між ЗАТ «Міжнародний іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», із однієї сторони, а також ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, які є солідарними позичальниками перед кредитором, з другої сторони, укладений договір про іпотечний кредит від 25 грудня 2007 року № 1.07122065.

Згідно з наданим ПАТ «Платинум Банк» розрахунком заборгованості станом на 05 серпня 2016 року у позичальників перед банком існує заборгованість у розмірі 52 423,45 дол. США.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4 вказувала на те, що її право спільної сумісної власності на вказану квартиру не визнається та оспорюється, а тому її право власності підлягає судовому захисту.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК Україницивільні права та обв'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, щоКонвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Вирішуючи питання правомірності звернення позивача до суду з відповідним позовом, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність порушеного права чи інтересу позивача, оскільки ОСОБА_5 визнає, що ? частини придбаної квартири є спільною сумісною власністю подружжя.

Твердження заявника про те, що вона не надавала ОСОБА_5 письмової згоди на придбання квартири, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки ОСОБА_4 є стороною договору кредиту, за яким його сторонами отримано кошти на придбання квартири АДРЕСА_1.

Доказів того, що вона не може виконувати умови договору кредиту у зв'язку із невизнанням її права на цю квартиру, судам надано не було.

Розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик