Справа № 462/7774/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/3859/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року м.Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А.,Шандри М.М.

секретаря: Бадівської О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова у складі судді Колодяжного С.Ю.

від 29 березня 2017 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Європа-Транс ЛТД" до ОСОБА_2 про стягнення збитків,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 29 березня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Європа - Транс ЛТД» 50960,69 грн. завданих збитків.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Європа - Транс ЛТД» 1218 грн. сплаченого судового збору.

Дане рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим ухвалено незаконне та необґрунтоване рішення. Посилається на постанову пленуму ВСУ №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», де в п.8 роз`яснино, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей, суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно ст.. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Вказує, що посада водія автотранспортних засобів з виконанням функцій експедитора як і виконувана ним робота до переліку посад і робіт з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незбереження цінностей, переданих їм для зберігання не відноситься. Зазначає, що договір наданий відповідачем про повну матеріальну відповідальність не має юридичної сили.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 березня 2017 року та відмовити в задоволенні позову.

Сторони в судове засідання не з'явилися, хоча про розгляд справи повідомлялися належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд Львівської області здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що робота відповідача, який працював водієм із виконанням функцій експедитора, була пов»язана із перевезенням матеріальних цінностей, при прийнятті на роботу з ним було укладено договір про повну матеріальну відповідальність за яким ОСОБА_2 отримав під звіт, зокрема сервісну картку UTA для оплати безготівковими коштами проїзду платними автомобільними дорогами а факт перевитрат підтверджено доказами та визнається відповідачем оскільки ним частково в сумі 7300 грн відшкодовано завдані збитки.

Колегія суддів вважає, що зазначені висновки суду відповідають обставинам справи та узгоджуються нормами матеріального права, які судом правильно застосовано.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 працював в ТзОВ «Європа-Транс ЛТД» водієм автотранспортних засобів з виконанням функцій експедитора, що стверджується копією наказу № 80/3-к від 30.05.2014 року з підписанням договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 30.05.2014 р.

За умовами п.4 договору передбачено, що відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених йому матеріальних цінностей, виявлення нестачі переданих під звіт матеріальних цінностей, грошових засобів та зобов'язаний відшкодувати нестачу грошових засобів та вартість відсутніх або зіпсованих з його вини товарів/матеріалів.

Згідно наказів за № 2925/1/в від 25.02.2015 р., №2977/в від 20.03.2015 р., №3032/в від 08.04.2015 р. та №3143/в від 19.05.2015 р. відповідач направлявся у відрядження, здійснював перевезення автомобілем Scania, реєстраційний номер НОМЕР_2/НОМЕР_3, за маршрутами Україна - Європа (Угорщина, Словенія, Італія) - Україна, який належить ТОВ «Європа-Транс ЛТД», перетинаючи кордон з такими країнами, як Угорщина та Словенія, де є багато платних доріг (а.с. 10-13).

Для того, щоб водії під час відряджень не сплачували за автомобільні дороги готівковими коштами, ТОВ «Європа-Транс ЛТД» було укладено договір № 4800043 від 15.12.2010 р. з фірмою «ТІМЕКС С.А. (Польща)» щодо користування сервісними картками UTA для сплати безготівковими коштами за платні автомобільні дороги. За допомогою такої картки, водії безготівково сплачують певну суму коштів за певну відстань дороги.

Кожна карточка UTA має свій номер, що відноситься до номеру транспортного засобу. Відповідач користувався карткою UTA для своїх цілей, так як по декілька разів в один і той же день сплачував за один і той же відрізок платної дороги, чим заподіяв товариству збитки на суму 58 260 грн.69 коп.

Відповідно до умов договору, «ТІМЕКС С.А.» два рази на місяць виставляє ТзОВ «Європа-Транс ЛТД» акти виконаних робіт за пересування автотранспорту останнього платними дорогами. Після отримання актів виконаних робіт за період з 01.01.2015 року по 31.07.1015 р., ТОВ «Європа-Транс ЛТД» сплатило «ТІМЕКС С.А.» виставлену суму.

ЯК втсновлено судом, що відповідач після повернення з відряджень здав звіти за вказаний вище період перебування у відрядження. При звірці отриманих від «ТІМЕКС С.А» актів виконаних робіт з розшифровками транзакцій, які ним виконувались, було встановлено, що під час сплати за певний відрізок платної дороги, він в один і той же день сплачував карткою UТА декілька разів за один і той самий відрізок платної дороги та під час виконання рейсів за період з 01.01.2015 року по 31.06.2015 року відповідач за допомогою картки UТА виконував декілька транзакцій, а саме, одна транзакція, сплата за платну дорогу для проїзду вище згаданого транспортного засобу, під керуванням відповідача, а кошти на інші транзакції за один і той же відрізок дороги, останній сплачував не зрозуміло за що.

Згідно розрахунку, наведеного в позовній заяві і який суд приймає до уваги, відповідачем зайво сплачено за проїзд платними дорогами 58260,69 грн. і тим самим завдано ТзОВ «Європа-Транс ЛТД» матеріальної шкоди на вказану суму.

Встановлено, що згідно поданої заяви від 17.06.2015 року ОСОБА_2 не заперечив щодо утримання з кожного зданого ним звіту 3000 грн. в рахунок відшкодування збитків, тому на виконання своїх зобов"язань заборгованість відповідачем частково була погашена, а саме 17.06.2015 року він сплатив до бухгалтерії позивача 3000 грн., 15.07.2015 р. - 3000 грн. та 30.07.2015 р. - 1300 грн., а всього було сплачено 7300 грн., а відтак заборгованість на час розгляду справи складає 50960,69 грн.

Відповідно до наказу № 133/5 від 18.08.2015 року ОСОБА_2 на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України звільнено з роботи з посади водія автотранспортних засобів з виконанням обов'язків експедитора департаменту автомобільного транспорту, у зв'язку з втратою довір'я.

Відповідно до ст. 131 КЗпП України працівники зобов'язані бережливо ставитись до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Згідно п.6 ст.134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі , організації, у випадках, коли на працівника повкладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов»язків.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» визначено, що відповідно до п.6 ст.134 КЗпП України матеріальна відповідальність в повному розмірі покладається на працівника у випадках, передбачених окремими законодавчими актами.

За чинним законодавством така відповідальність може бути покладена, зокрема, за шкоду, заподіяну перевитратою пального на автомобільному транспорті, розкраданням, знищенням (зіпсуттям) недостачею або втратою валютних цінностей.

Враховуючи характер роботи відповідача, який працював водієм з виконанням обов»язків експедитора, в т.ч. і за межами України, отримання ним під звіт матеріальних цінностей позивача, беззаперечне встановлення позивачем розміру первитрат коштів з картки UTA, не спростування відповідачем факту перевитрат коштів з картки UTA, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем надано достатньо доказів для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальність за перевитрату ввірених йому під звіт матеріальні цінностей.

Однією з умов укладення договору про повну матеріальну відповідальність є виконання працівником роботи, безпосередньо пов'язаної із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням в процесі виробництва цінностей.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

Під іншими разовими документами слід розуміти накладні, відомості, рахунки-фактури тощо, передбачені відповідними правилами забезпечення первинного бухгалтерського обліку. Накладними або іншими документами оформляється видача матеріальних цінностей із складів, торгових залів для відправлення їх в інші організації, для торгівлі з лотків, у кіосках тощо.

Отже, підставою повної матеріальної відповідальності в цьому випадку є заподіяння шкоди невиконанням чи неналежним виконанням прийнятого працівником на себе обов'язку виконати окреме трудове завдання - одержати від третьої особи чи матеріально відповідального працівника трудового колективу за разовою довіреністю або іншим разовим документом під свою відповідальність визначене майно та інші цінності і передати його (повернути) в цілості і збереженості власнику або уповноваженому ним органу.Працівник, який одержав майно або інші цінності за довіреністю або іншим разовим документом, відповідає за їх втрату, за їх недостачу, ушкодження або псування. Зазначений висновок викладений в ухвалі ВСС України від 04.10.2017року у аналогічних правовідносинах.

Доводи апеляційної скарги, щодо не доведеності вини відповідача щодо завдання збитків не можуть слугувати підставою для скасування рішення оскільки суперечать обставинам та матеріалам справи.

Окрім того покликання в апеляційній скарзі, що заява про визнання збитків відповідачем написана під тиском адміністрації не підтверджене доказами у розумінні ст..79 ЦПК України на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують, колегія суддів вважає, що рішення слід залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 29 березня 2017 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 25 липня 2018 року.

Головуючий

Судді