ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/892/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" липня 2018 р. Дарницький районний суд м.Києва в особі судді Вовка Є.І., при секретарі Крамарчук А.О., в судовому засіданні по розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовною заявою щодо стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 заборгованості в розмірі 1000 доларів США по курсу на день ухвалення рішення, які за твердженням позивача, останній надав відповідачу у позику за розпискою від 08.12.2017 року.

Вказана справа була передана в провадження судді Вовка Є.І. 31 липня 2018 року (вхідний №1211 а.с.2), при цьому, провадження по справі було відкрито ще 09 лютого 2018 року за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.28, 29).

При цьому судом враховано, що відповідно до імперативних приписів ст.275 ЦПК України - суд розглядає справи в порядку спрощеного провадження протягом розумного строку, але не більше 60 днів з дня відкриття провадження у справі.

В силу вимог п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обов»язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.

У письмовому відзиві, відповідач заперечував проти задоволення вказаного позову, зокрема посилаючись на ту обставину, що між сторонами відсутні правовідносини позики, що за твердженням відповідача вбачається і зі змісту вказаної розписки.

Проаналізувавши наведені дані, а також всі наявні матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Згідно з текстом вказаної спірної розписки від 08.12.2017 року (а.с.5), в ньому відсутнє посилання, як на факт та дату отримання відповідачем вказаних грошових коштів, так і щодо наявності правовідносин позики, що свідчить про невідповідність вказаної розписки змісту договору, який діючим законодавством, ст.1046 ЦК України, визначений як договір позики.

Так, відповідно до ст.1046 ЦК України: за договором позики одна сторона - позикодавець передає у власність другій стороні - позичальникові грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.1047 ЦК України:

- договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми;

- на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до положень п.3) ч.1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між фізичними особами на суму, що перевищує у 20 та більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.206 ЦК України, усно можуть вчиняться правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

У відповідності з положеннями ст.218 ЦК України: недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом; заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами; рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проте, позивач не надав належних та допустимих доказів про те, що вказані кошти були надані ним відповідачу у позику, позивач не довів, що є кредитором відповідача на вищевказану суму за договором позики.

Крім того, відповідно до положень ст.389 ЦК України гроші не можуть бути витребувані від добросовісного набувача.

Враховуючі викладене суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки всі доводи позивача є безпідставними, такими, що не спростовують вищевказаних виснов ків суду.

Суд вважає, що відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати по справі у виді судового збору в сумі 640 грн. належить зарахувати в доход держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.263-268, 270 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

Судові витрати по справі у виді судового збору в сумі 640 грн. зарахувати в доход держави

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

СУДДЯ