Справа № 182/1225/18
Провадження № 2/0182/1739/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11.10.2018 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Скоробогатова А.О.

за участю відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, посилаючись на наступні обставини.

26 лютого 2003 року він уклав шлюб із ОСОБА_3, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Нікопольського міського управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом № 89. Після реєстрації шлюбу дружині було присвоєне прізвище ОСОБА_1. В шлюбі у них народилося двоє синів: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Подружнє життя у них з відповідачкою не склалось через різні погляди на життя та різні сімейні цінності. Відповідачка не приділяє належної уваги дітям, не займається їх вихованням, залишає їх на самоті. Тривалий час їх нічого не поєднує, у них немає спільних інтересів, які б обєднували їх родину. У відповідачки є особисте життя. Сімейне життя та діти не входить до кола її інтересів, тому він вирішив, що подальше спільне проживання є неможливим і шкодить його інтересам та інтересам їх дітей. Вважає, що після розірвання шлюбу, для дітей буде краще, якщо вони залишаться проживати з ним, оскільки, раніше відповідачка уходила з дому та забирала дітей, однак діти від цього дуже страждали, тікали до нього та відмовлялися проживати з матірю. Це були трагічні дні в їх родині. Питання про місце проживання їх дітей вони спробують вирішити за взаємною згодою, в інтересах їх дітей. Майнового спору між ними не існує. За таких обставин звернувся до суду і просить постановити рішення суду, яким шлюб, укладений між ним та ОСОБА_1, що був зареєстрований 26.02.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Нікопольського міського управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом № 89, розірвати. Стягнути з ОСОБА_1 понесені ним судові витрати.

В судове засідання позивач не прибув, надав заяву про розгляд справи у свою відсутність, позов підтримав і просив його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала лише в частині розірвання шлюбу. Згодна розлучитись з позивачем. Однак, не згодна сплачувати йому судові витрати, оскільки шлюб розпався з його вини. Суду пояснила, згідно письмового відзиву, наданого до суду, що проти розірвання шлюбу не заперечує, оскільки їх шлюб дійсно розпався, примирення між ними через неправильне поводження позивача неможливе, а збереження шлюбу суперечить її законним інтересам та інтересам їх дітей. Але не визнає обґрунтування підстав розірвання шлюбу та наполягає на тому, що позивач навмисно перекручує факти і обманює суд. Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди...повинні вимагати від осіб, що подали заяву, повного викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й посилання на засоби їх доказування. Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачем же не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх доводів. Дійсно, 26 лютого 2003 року, вони з позивачем зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Нікопольського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу був складений відповідний актовий запис № 89. Від шлюбу у них народилися діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. З 2005 року позивач змінив своє ставлення до неї. Він почав зловживати спиртними напоями, безпідставно ревнувати її, постійно влаштовувати скандали без будь-якого приводу, під час яких нецензурно ображав та принижував її, бив та погрожував фізичною розправою. Ці погрози вона сприймала реально, позивач спричиняв їй тілесні ушкодження. Все це відбувалося на протязі тривалого часу в присутності дітей, що дуже погано відображалося на них. Діти дуже переживали, старший син намагався заступатися за неї. Після чергового побиття його позивачем вона з 18 липня по 25 липня 2005 року знаходилася на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні КЗ «НМЛ №1» ДОР». Вона була вимушена неодноразово звертатися за допомогою та захистом до дільничного інспектора та до Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, що підтверджується висновком про результати розгляду звернення громадянина на 2 аркушах від 28.05.2013 року; рапортом від 22.07.2017 року; висновком про наслідки звернення від 07.05.2018 року на 2 аркушах; довідкою від 24.05.2018 року; висновком про наслідки перевірки матеріалу повідомлення від медичного персоналу швидкої допомоги від 25.04.2016 року. Оригінали вищеназваних документів знаходяться у неї. Вона не наполягала на притягненні позивача до відповідальності, оскільки кожний раз він клявся, що кохає її та змінить свою поведінку, благав відізвати заяви та не давати справам ходу. Вона намагалася зберегти сім'ю, тому кожний раз вибачала його. Але з кожним разом поведінка ОСОБА_5 ставала більш агресивною та неадекватною. Вона працює медсестрою в КЗ "НСЗШ № 10", розташованої по вул.Некрасова в м.Нікополі до 16 години 00 хвилин. Позивач вимагав від неї, щоб о 16.30 год. вона вже була вдома (вул.Чкалова, 21-д). Але вона фізично не встигала за 30 хвилин дістатися додому. А якщо вона по дорозі ще й заходила до магазину купити хліба та ще чогось дрібного, то позивач влаштовував з цього приводу скандали та бійки. До магазину сама вона не мала заходити, гроші на покупки та ведення господарства позивач їй не давав. Він ходив за покупками разом з нею, все строго контролював та розраховувався особисто. Позивач обманює суд, стверджуючи що вона, начебто, не приділяє належної уваги дітям, не займається їх вихованням, залишає їх на самоті. Навпаки, саме вона займалася та займається їх вихованням, відводила їх в дитячий садочок та школу і забирала звідти, вчила з ними уроки, займалася та продовжує займатися їх лікуванням, відводить молодшого сина на заняття до спортивної секції. Позивач ніколи не бажав допомогти їй у вихованні дітей. Більш того, кричав на них та застосовував до них фізичну силу, коли вони перешкоджали йому грати в компютерні ігри. В липні 2016 року позивач побив і ледь не задушив молодшого сина. Вона вчасно зайшла в кімнату і припинила це. Позивач стверджує, що у неї начебто є особисте життя. Але все її «особисте життя» полягає в дітях, сім"ї, веденні господарства. Вона ніколи не перешкоджала дітям спілкуватися з родиною позивача. А позивач та його рідня тим часом налаштовували дітей проти неї та її мами. Лише один раз в 2007 році, після чергового побиття її позивачем, вона забрала старшого сина (молодший ще не народився) та пішла від ОСОБА_5, оскільки не витримувала його ставлення до неї та їй було шкода сина, який все це бачив та дуже боявся батька. Але потім повернулася, оскільки ОСОБА_5 благав її вибачити його. Більше вона не намагалася піти від позивача і до травня 2017 року вони проживали всі разом. В теперішній час старший син, якому вже виповнилося 14 років, ОСОБА_4 виявив бажання жити разом зі своєю бабусею - ОСОБА_6 за адресою: м.Нікополь, вул.Ціолковського, 12. З батьком син не бажає проживати. Молодший син ОСОБА_5 проживає разом з нею та також не бажає жити разом з позивачем. Тому вона вважає, що й після розірвання шлюбу син буде проживати разом з нею, що відповідає його інтересам. Майновий спір між ними існує. Якщо вони не дійдуть згоди про поділ майна, вона буде змушена звертатися з відповідним позовом до суду. Заперечує й проти стягнення з неї понесених позивачем судових витрат, оскільки їх сімя розпалася з вини ОСОБА_2. Після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище «Муляр», оскільки не хоче бути на різних прізвищах з дітьми.

Вислухавши відповідачку, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.105, 110 СК України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше сумісне життя та збереження сімї стали неможливим.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони зареєстрували шлюб 26.02.2003 року (а.с.7). Від шлюбу мають двох неповнолітніх синів: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7-8). Подружні стосунки припинені в травні 2017 року. Сторони зберігати сімю не бажають. На теперішній час в суді розглядається цивільна справа стосовно визначення місця проживання дітей.

За таких обставин суд вважає, що сімя розпалась остаточно і шлюб необхідно розірвати.

Крім того, в матеріалах справи містяться відомості, що підтверджують факт насильства в сім»ї стосовно відповідачки з боку позивача (а.с.21-29). Тому суд погоджується з думкою відповідачки з приводу необхідності відмови в стягненні судових витрат з неї на користь позивача.

Керуючись ст.105,110 СК України, ст. 2-5, 9-10, 12, 28, 131, 223, 258-259, 263-265, 280 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований 26.02.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Нікопольського міського управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом № 89, від якого є неповнолітні сини: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, - розірвати.

Після розірвання шлюбу присвоїти: ОСОБА_2 прізвище „Муляр, ОСОБА_1 прізвище „Муляр.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_7