РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/10581/17

пр. № 2/759/1655/18

10 жовтня 2018 року м.Київ

суддя Святошинського районного суду міста Києва Миколаєць І.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

14 липня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства із позовом до ОСОБА_2, третя особа Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що ОСОБА_1 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстровано колишнього чоловіка дочки позивача - ОСОБА_2 Однак, відповідач ОСОБА_2 більше двох років не проживає у даній квартирі, витрат по утриманню квартири не здіснює. Позивачу відомо, що ОСОБА_2 проживає з іншою жінкою у м. Одеса. Позивач вважає, що відповідач створює перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним позивачу майном.

Тому, позивач просив суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року провадження у справі відкрито (а.с.14).

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено у новій редакції.

Так, відповідно до п.п.9 п.1 Розділу XIII (Перехідні положення) ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05 березня 2018 року визначений подальший розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.30-31).

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідачі та/або позивач до суду не подавали.

Відповідач відзив на позовну заяву у строк, встановлений судом не надав.

Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Направлені судом поштові відправлення на ім'я ОСОБА_2 поверталися на адресу суду за закінченням встановленого терміну їх зберігання.

Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов'язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Одним із таких прикладів, коли поведінка заявників стала однією з причин затягування розгляду справи, є рішення Європейського суду з прав людини «Чікоста і Віола проти Італії».

Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до з ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд.

За змістом ст.156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 16 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, за змістом вказаних норм право членів сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі) на користування жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) визначено та встановлено законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору дарування квартири від 27 квітня 2010 року та копією витягу з Державного реєстру правочинів (а.с.8,9).

Відповідно до довідки з місця проживання сім`ї та реєстрації №187/64 від 17 жовтня 2015 року (довідка за формою №3) у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 (з 25 грудня 2007 року), ОСОБА_5 (а.с.10).

З грудня 2016 року довідка за Формою №3 (про склад сім'ї) втратила чинність (постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2016 року №861 внесено зміни до постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року №470 та виключено форму №3 з переліку документів). Витребування довідки за формою №3 чи надання послуг з видачі довідки за формою №3, станом на дату розгляду вказаної справи, не передбачено законодавством. Довідка про реєстрацію місця проживання особи не є замінником довідки за формою №3 та лише дублює інформацію про місце реєстрації, що міститься у паспорті громадянина України.

Таким чином, суд вважає, що довідка з місця проживання сім`ї та реєстрації №187/64, отримана 17 жовтня 2015 року, є належним доказом у справі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2017 року розірвано шлюб, зареєстрований 22 жовтня 2005 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.24). Рішення набрало законної сили 15 грудня 2017 року.

Відповідно до актів про не проживання особи за місцем реєстрації від 12 липня 2017 року, 31 жовтня 2017 року, 17 січня 2018 року, 23 квітня 2018 року ОСОБА_2, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, фактично за вказаною адресою не проживає (а.с.11, 22, 23, 34).

В акті Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» про проживання від 06 листопада 2017 року зазначено, що ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2, з 2008 року (а.с.26).

Суд не приймає до уваги довідку №1662 від 02 листопада 2017 року, відповідно до змісту якої ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_2, оскільки вказана довідка не є підписаною, не містить печатки органу, що її видав, також не міститься і назва органу, що видала таку довідку. Таким чином, вказаний доказ не є належним доказом (а.с.27).

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України (у редакції чинній на дату звернення позивача із позовною заявою до суду) сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином відповідач, будучи зареєстрованими у квартирі, у ній не проживає, перешкод у користуванні вказаним приміщенням не має, витрат по її утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за ним право користування жилим приміщенням, не вчиняє.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, у зв'язку із задоволенням позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 640,00 грн.

Відповідно до викладеного вище, керуючись ст.ст.7, 10, 76, 81, 133, 244-245, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, судові витрати у розмірі 640,00 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено «10» жовтня 2018 року.

Суддя І.Ю. Миколаєць