Постанова

Іменем України

27 серпня 2018 року

м. Київ

справа №319/964/17

провадження № 61-14976св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 10 жовтня 2017 року в складі судді Хамзіна Т. Р. та на постанову апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2018 року в складі колегії суддів: Гончар М. С., Кочеткова І. В., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди.

В обґрунтування позовних вимог указував, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 7,97 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована на території Шевченківської сільської ради Більмацького району Запорізької області. 17 серпня 2010 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір оренди землі строком на 5 років, зареєстрований 08 листопада 2010 року в Куйбишевському районному відділі Запорізької регіональної філії «Центр земельного кадастру» №64. 08 листопада 2010 року він та ОСОБА_5 уклали додаткову угоду №1 до договору оренди землі від 17 серпня 2010 року, якою були внесені зміни в зазначений договір в частині розміру орендної плати, порядку її виплати, порядку припинення дії договору або його подовження. Згодом він дізнався, що зазначеною додатковою угодою договір оренди продовжено до 2022 року про що 23 листопада 2015 року внесено дані в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. Посилаючись на те, що всупереч статті 15 Закону України «Про оренду землі» в угоді не зазначена така істотна умова як строк дії договору, що строк і термін це різні правові поняття, термін, указаний у додатковій угоді з ним не погоджений, оскільки у його екземплярі додаткової угоди такий термін не зазначений, просив визнати додаткову угоду до договору оренди землі недійсною.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 10 жовтня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною, оскільки позивач не довів відсутність волевиявлення на укладення оспорюваної угоди та відсутність доказів того, що зазначена угода ним не була підписана.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального і процесуального права, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання додаткової угоди недійсною.

У березні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.Заявник зазначає, що додаткова угода суперечить нормам чинного законодавства, оскільки в ній не вказано строк дії договору, а вказано термін до 2022 року без зазначення числа та місяця. Крім того, суди невірно оцінили досліджені докази, оскільки в примірнику додаткової угоди, яка надана суду позивачем, дата продовження дії договору оренди відсутня.

Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

08 травня 2018 року від ОСОБА_5 надійшов відзив на касаційну скаргу, який мотивований тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

12 квітня 2018 року справа надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 7,97 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована на території Шевченківської сільської ради Більмацького району Запорізької області.

17 серпня 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір оренди зазначеної земельної ділянки. 08 листопада 2010 року договір зареєстрований у Куйбишевському відділі Запорізької регіональної філії «Центр державного земельного кадастру».

Пунктом 7 зазначеного договору оренди передбачено, що договір укладено на 5 років - з урахуванням ротації культур.

08 листопада 2010 року сторони уклали додаткову угоду, відповідно до умов якої внесено зміни до пункту 7 договору оренди та зазначено, що договір укладено до 2022 року з урахуванням періоду ротації основної сівозміни згідно з проектами землеустрою.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 23 листопада 2015 року за заявою ОСОБА_5 внесено дані про реєстрацію додаткової угоди до договору оренди землі, відповідно до яких договір укладено до 2022 року з правом пролонгації з урахуванням ротації культур.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за несплату. За згодою сторін у договорі оренди можуть зазначатися інші умови.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 631 ЦК України строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Статтею 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно зі статтею 252 ЦК України строк визначається роками місяцями, тижнями, днями або годинами.

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настання.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Установивши, що на підставі додаткової угоди сторони погодили дату завершення дії договору - до 2022 року, тобто передбачили можливість встановити строк дії договору у вигляді конкретного року, судидійшли обґрунтованого висновку про те, що зазначена умова відповідає вимогам статті 15 Закону України «Про оренду землі» щодо наявності в договорі оренди землі строку дії договору.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Установивши, що факт укладення додаткової угоди не заперечується позивачем, а належних і допустимих доказів про те, що додаткова угода ним не підписувалась, ОСОБА_4 не надав, підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України для визнання додаткової угоди недійсною відсутні.

Доводи касаційної скарги про те, що термін дії договору, указаний у додатковій угоді, не погодженийз позивачем, не заслуговують на увагу, оскільки доводи позивача про відсутність у його примірнику додаткової угоди вказаної дати не спростовує встановлених судом обставин.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх судових інстанцій не спростовують, зводяться до незгоди з судовими рішеннями та переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 10 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.І. Крат