ПОСТАНОВА

Іменем України

29 серпня 2018 року м. Кропивницький

справа № 383/724/17

провадження № 22-ц/781/1419/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т.М.

суддів Суровицької Л.В., Черненка В.В.

за участю секретаря Гончар В.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник позивача - адвокат ОСОБА_2

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22 травня 2018 року у складі судді Адаменко І.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання договору оренди землі недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання договору оренди землі недійсним.

Зазначав, що згідно державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 є власником земельної ділянки площею 5,40 га, розташованої на території Тарасівської сільської ради Бобринецького району, кадастровий номер НОМЕР_1. З 2005 року він надавав земельну ділянку в користування своєму знайомому без укладення договору, який без його відома надав земельну ділянку в користування відповідачу, про що його повідомив приблизно в 2008 році. З чоловіком відповідача, ОСОБА_4, вони дійшли згоди про те, що останній буде в подальшому користуватись його земельною ділянкою, але при першій вимозі повинен повернути йому землю. За користування земельною ділянкою він декілька разів брав кошти у ОСОБА_4, останній раз приблизно у 2011 році. Приблизно у 2015 році він повідомив ОСОБА_4, що має намір самостійно обробляти земельну ділянку. Вони домовились, що земельну ділянку буде повернуто після збору врожаю 2016 року, однак земельну ділянку йому так і не передав, а надав йому договір оренди від 07 серпня 2009 року, укладений начебто між ним та відповідачем, акт прийому-передачі землі. Договір оренди він не підписував, орендну плату не отримував, що є підставою для визнання договору недійсним.

Просив визнати недійсним договір оренди землі від 07 серпня 2009 року, укладений між ним та відповідачем, зареєстрований в Бобринецькому районному відділі КРФ ДП «ЦДЗК» 23 грудня 2009 року за № 10.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29 листопада 2017 року у справі призначено судово-почеркознавчу експертизу (а.с.73-75).

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено у зв?язку зі спливом позовної давності. Суд встановив, що договори оренди позивач не підписував, один з примірників договору оренди в графі «Підпис орендодавця» має два підписи, один підпис зроблено особисто позивачем, а другий підпис не належить позивачу, тому договір оренди є недійсним. Про наявність договору оренди позивачу стало відомо в 2011 році, що є моментом початку перебігу позовної давності.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що суд безпідставно дійшов висновку про те, що про договір оренди йому стало відомо в 2011 році та застосував строки позовної давності. Судом було правильно встановлено, що договір оренди від 07 серпня 2009 року в момент його укладення він особисто не підписував, що підтверджується висновком експерта, своє волевиявлення на укладення договору в момент досягнення згоди з усіх істотних умов не виявляв, тому є правові підстави для визнання цього договору недійсним. Однак в задоволенні позову відмовлено у зв?язку з пропуском строку позовної давності. В рішенні зазначено, що про порушене право він дізнався в 2011 році, що не відповідає дійсності. Ним було подано до суду заяву про поновлення строку позовної давності, в якій він зазначав, що про існування договору оренди, підписаного від його імені, йому стало відомо приблизно восени 2015 року. Посилання суду, що він отримував орендну плату, а отже знав про наявний договір оренди з 2011 року, не заслуговує на увагу, оскільки суд в рішенні зазначив, що розписки про отримані дивіденди не можуть бути доказом отримання орендної плати за договором оренди. Вказані розписки засвідчують лише факт отримання грошових коштів від відповідача.

Апеляційне провадження відкрито 10 липня 2018 року (а.с.179), справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 29 серпня 2018 року (а.с.185).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що під час судового засідання в суді позивач визнав, що поставив свій підпис на одному з примірників договору оренди. Справжність підпису позивача у примірнику договору оренди, який знаходився у неї підтверджено висновком судово-почеркознавчої експертизи від 20 березня 2018 року. Тобто про існування договору оренди позивачу стало відомо не восени 2015 року, а набагато раніше, ще у 2009 році. Позивач неодноразово отримував кошти в рахунок орендної плати і постійно просив кошти наперед. Внаслідок цього орендна плата була йому виплачена у 2013 році по 2021 рік, копії розписок про це наявні в матеріалах справи (а.с.189-192).

В засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, відповідач просила залишити апеляційну скаргу без задоволення з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та зазначила, що позивач не має матеріальної можливості самостійно обробляти земельну ділянку та хоче передати її в оренду іншій особі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами договір оренди є недійсним, але позивач пропустив без поважних причин строк звернення з позовом до суду і в позові відмовлено за спливом позовної давності. Проте погодитися з таким висновком суду не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 317, 319 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник не може використовувати право власності на шкоду правам та свободам громадян, власність зобов'язує. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 93 Земельного кодексу України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Договір оренди земельної ділянки укладається в письмовій формі (ст.14 Закону України «Про оренду землі»).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України). Істотні умови договору оренди визначені в ст.15 Закону України «Про оренду землі» і за згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Письмова форма договору є виявом волі сторін на укладення договору та підтвердженням досягнутої домовленості щодо його умов.

За змістом частин 1 і 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі,електроних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного,електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Наведене свідчить, що договір оренди землі є укладеним, якщо його сторони підписали навіть один примірник такого договору, тим самим висловивши свою волю на укладення договору на вказаних у ньому умовах.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 на підставі Державного акту є власником земельної ділянки площею 5,4 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Тарасівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області (а.с.9).

07 серпня 2009 року між сторонами укладено та 23 грудня 2009 року зареєстровано договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 15 років. В договорі нормативна грошова оцінка земельної ділянки зазначена в сумі 61237 грн. Пунктом 43 договору передбачено, що договір укладено в трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться у орендаря, другий - у орендодавця, третій - в органі, який провів державну реєстрацію (а.с.8).

Висновок суду про недійсність договору оренди ґрунтується на тому, що тільки один примірник договору оренди підписано особисто власником земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. ч.1 і ч.3 ст.203 ЦК України). Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, в тому числі встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України.

Наведене свідчить, що воля та волевиявлення сторони правочину направляється на правочин, а не на примірники договору, що мають однакову юридичну силу.

Висновком судової почеркознавчої експертизи від 20 березня 2018 року підтверджується, що підписи в примірниках договору оренди землі від 07 серпня 2009 року (а.с.38,80,86) виконані не самим ОСОБА_1, а іншою особою, проте другий підпис від імені ОСОБА_1 у оригіналі договору оренди землі від 07 серпня 2009 року (а.с.38) в рядку «Підпис орендодавця» виконано самим ОСОБА_1 (а.с.114-121).

Таким чином, один примірник оспорюваного договору оренди підписано власником земельної ділянки, зазначені обставини позивачем не спростовано.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

Позивачем не спростовані доводи відповідача, що для укладення договору оренди саме позивач передав відповідачу Державний акт на право приватної власності на землю, копії свого паспорту та ідентифікаційного коду, без яких укладення договору оренди є неможливим.

Крім того, 01 серпня 2010 року позивач отримав від ОСОБА_6 15000 грн. в рахунок дивідендів за 2011-2015 роки, 11 грудня 2010 року 3000 грн. за 2016 рік, 16 листопада 2011 року 3000 грн. за 2017 рік, 11 листопада 2013 року 20000 грн., всього отримав 41000 грн., що підтверджується власноручно написаними ним розписками (а.с.31-33). В суді першої інстанції позивач підтвердив, що розписки написані ним, а зазначені кошти є платою відповідача за користування його земельною ділянкою (а.с.138-140,152-157), інших відносин щодо виплати коштів між ним та відповідачем не було.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Підписавши один з примірників договору, який є повністю ідентичним з іншими примірниками, власник земельної ділянки ОСОБА_1 виклав письмово свою волю та волевиявлення щодо укладення та умов договору оренди земельної ділянки, тому апеляційний суд вважає, що його права не є порушеними.

Договір оренди земельної ділянки є оспорюваним правочином, оскільки відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.2 і ч.3 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Встановлена ст. 204 ЦК України презумпція правомірності правочину буде спростована лише тоді, коли позивач доведе, що жоден з наявних примірників договору він не підписував, а отже і не виражав волю на його укладення або й взагалі не бажав укладати договір взагалі. Таких доказів матеріали справи не містять.

В п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено «Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього».

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про відмову в позові за недоведеністю позову про визнання договору оренди недійсним.

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для ухвалення нового рішення про задоволення позову не встановлено.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22 травня 2018 року.

В позові ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання договору оренди землі недійсним, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 03 вересня 2018 року.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: Л.В.Суровицька

В.В.Черненко