Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.12.2018 року м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Пушкарьової С.П.

при секретареві Шак О.В.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Василівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта Січ» в особі Василівської районної філії Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта Січ» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, зазначивши, що 19.11.2012 р. близько 15.05 години на 325 км автошляху «Харків-Сімферополь» у напрямку м. Харків в районі повороту на смт. Степногірськ Василівського району Запорізької області відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу «Chevrolet Lacetti» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 Внаслідок ДТП загинули: пасажир автомобіля НОМЕР_3 ОСОБА_4 та пасажири автомобіля НОМЕР_2 ОСОБА_5, ОСОБА_6, від отриманих травм помер водій автомобіля НОМЕР_2 ОСОБА_3 На час вищевказаної події цивільно-правова відповідальність позивача, як власника автомобіля НОМЕР_3 була застрахована у Василівській районній філії ВАТ СК «Оранта-Січ» Запорізької області (станом на 05.02.2018 р. Василівська районна філія ВАТ СК «Оранта-Січ» Запорізької області) за страховим полісом № АВ/1177168 від 23.12.2011 р. (зі строком дії впродовж часу 24.12.2011 р. 23.12.2012 р.) (додаток № 38). Страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду, заподіяну життю та здоров»ю, на одного потерпілого за умовами даного полісу складала 100 000,0 грн.

Вироком Василівського районного суду Запорізької області від 18.07.2013 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки. Провадження за цивільними позовами потерпілих ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 судом закрито, у зв»язку з повним відшкодуванням позивачем шкоди. Оперативність відшкодування завданої шкоди обумовлювала суворість покарання, що загрожувало позивачу, в той час, як страховик очікував на вирок і жодних заходів до врегулювання ситуації з відшкодуванням не вживав, своїх безпосередніх обов»язків за договором страхування не виконував. За таких обставин позивач вимушений був за

власні кошти здійснити розрахунки з потерпілими: ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_9, як вбачається з вказаного вироку та підтверджується заявами останніх (додатки № 41, 42, 43) на загальну суму 474 180,00 грн., з яких на користь: ОСОБА_7 200 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди; ОСОБА_8 22 780 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди; 150 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди; 1 400,00 грн. у рахунок відшкодування судових витрат; ОСОБА_9 (дитина-утриманець загиблих ОСОБА_5 і ОСОБА_3 100 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Дотепер понесені через зволікання відповідача позивачем збитки страховиком не відшкодовано.

До 13 листопада 2017 року позивач відбував покарання у Крюківській виправній колонії УДПтС України в Полтавській області (№ 29), що позбавило його можливості до цього часу самостійно вжити заходи до вирішення питання щодо повернення йому грошових коштів, сплачених у рахунок відшкодування шкоди, завданої внаслідок страхового випадку. З листопада 2016 року дружина позивача у інтересах останнього вживала заходи щодо досудового врегулювання спору зі страховиком, спрямовуючи на адресу останнього відповідні звернення. Листом від 30.12.2016 р. за № 5339 ОСОБА_10 «СК «Оранта-Січ» повідомила про відмову у виплаті компенсації понесених позивачем витрат, посилаючись на п. 36.4 ст. 32 ЗУ «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, вказавши, що розмір таких витрат не було узгоджено зі страховиком. Страховик зазначив, що ним нібито виконано вимоги договору страхування та закону шляхом здійснення страхової виплати за заявою потерпілої ОСОБА_8 про відшкодування витрат на поховання ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у повному обсязі в розмірі 15560 грн. Вказаним листом не спростовано інформації про те, що інші потерпілі треті особи, на користь яких укладено договір страхування, а саме ОСОБА_7 і ОСОБА_9, фактично відмовились від свого права на звернення до страховика.

За страховим відшкодуванням вказані особи до відповідача не звертались, оскільки спричинена їм шкода відшкодована у повному обсязі позивачем (страхувальником). Зобов»язання за договором страхування відповідачем на відміну від позивача не виконано. Позивачем умови договору страхування дотримано, а саме: страхові платежі сплачено своєчасно та у повному обсязі; 21.11.2012 р. із додержанням вимог п. 33.1 ст. 33 ЗУ «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і п. 33.1.4 договору обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності (полісу № АВ/1177168) від 23.12.2011 р. страховику повідомлено про дорожньо-транспортну пригоду страховий випадок, а також відомості про місцезнаходження транспортного засобу, контактний номер телефону та адресу, із зазначенням про постраждалих внаслідок події, що підтверджується повідомленням про страхову подію, зареєстрованим ПАТ СК «Оранта-Січ» за № 30; транспортний засіб використовувався за призначенням відповідно до договору страхування. Відповідач був обізнаним про коло осіб, яким спричинено шкоду внаслідок ДТП. Однак, умисно допустив тяганину з розв»язанням питання щодо виплати страхового відшкодування, неявкою до суду виявляв незацікавленість у врегулюванні ситуації з потерпілими в кримінальному провадженні, що мав робити на виконання договору страхування.

За таких обставин ОСОБА_1 вимушений був за власні кошти замість страховика відшкодувати шкоду внаслідок страхового випадку. Така бездіяльність свідчить про зловживання відповідачем своїми правами, який мав на меті навмисне затягування строків виконання зобов»язань перед позивачем і третіми особами, що обумовлює певну відповідальність страховика. Станом на день настання страхового випадку розмір мінімальної заробітної плати складав 1118,00 грн. Позивач вважає, що його права за договором страхування були порушені відповідачем, відмову в компенсації

витрат, які позивач вимушено поніс, у зв»язку з відшкодуванням завданої шкоди внаслідок страхового випадку, слід розцінювати як неправомірне рішення відповідача, а бездіяльність, що полягає у самоусуненні відповідача від виконання зобов»язань за договором страхування, передбачає відповідальність останнього із застосуванням певних наслідків такої. Страхові виплати, за умови очікування страховиком на вирок, мали бути сплачені негайно після набрання рішенням чинності, тобто 12.06.2014 р. (після перегляду вироку в апеляційному порядку).

До часу звернення позивача із даним позовом грошові кошти у рахунок компенсації понесених останнім витрат відповідачем не сплачені. Враховуючи, що розмір страхового відшкодування, який підлягав компенсації на користь позивача становив 400 000,00 грн., то розмір пені за період з 12.06.2014 р. по 05.02.2018 р. становить 515890,42 грн. Загальний розмір майнової шкоди становить 915 890,42 грн. (400 000,00 + 515 890,42 = 915 890,42 грн.). Незалежно від майнової шкоди позивачу внаслідок порушення його прав має бути відшкодована й моральна шкода. Затягування відповідачем процесу виплати відшкодування, порушення ним своїх зобов»язань за договором страхування, забрало значну частину робочого та вільного часу позивача, спричинило йому душевні хвилювання, оскільки через постійне звертання у різні інстанції, телефонні переговори та необхідність термінового пошуку великої суми коштів, зокрема шляхом звернення до кредитних установ, для відшкодування шкоди потерпілим родичам загиблих внаслідок ДТП осіб, зокрема, пов»язаної й з похованням, позивач постійно перебував в напруженому нервовому, роздратованому стані.

Через невиконання обов»язків за договором відповідачем позивач вимушений був продати житло, де мешкала його родина, мало часу проводив з сім»єю, до часу взяття під варту за вироком суду мав постійно відлучатися з роботи у пошуках грошей, що вкрай негативно вплинуло на родинні стосунки, стосунки з безпосереднім керівництвом, колегами по роботі та друзями, істотно зазначалось на його житті у цілому. Моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 30 000,00 грн., що вважає справедливою сатисфакцією за понесені страждання та емоційні зриви. Крім того, ОСОБА_1 просить суд визнати причини пропуску строку для звернення із даним позовом поважними та поновити пропущений строк позовної давності; стягнути з відповідача ОСОБА_10 «СК «Оранта-Січ» на його користь у рахунок відшкодування майнової шкоди 915 890, 42 грн., з яких в рахунок суми страхового відшкодування 400,000 грн.; у рахунок пені 515 890,42 грн.; стягнути з відповідача ОСОБА_10 «СК «Оранта-Січ» на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000,00 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги з підстав, зазначених у заяві та просить задовольнити його позовні вимоги.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_2 просить відмовити у його задоволенні, свою позицію обґрунтував у відзиві на позовну заяву (а/с 102).

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши докази, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини:

Так, відповідно до вироку Василівського районного суду від 18.07.2013 р. 19.11.2012 р. ОСОБА_1, керуючи автомобілем НОМЕР_3 (а/с 23) у порушення правил дорожнього руху п. 12.6, 12.9 б п. 12.4 12.7, п. 10.1, 11.4, допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_2, перевищуючи допустиму швидкість, перед зміною напрямку руху, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на праве узбіччя дороги, перетнув подвійну суцільну смугу дорожньої розмітки, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ 2109, державний номер НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_3, який рухався по зустрічній смузі в зустрічному напрямку, внаслідок чого пасажир автомобіля «Chevrolet Lacetti» ОСОБА_11 від отриманих тяжких тілесних ушкоджень загинув, водій автомобіля «ВАЗ-2109»

ОСОБА_3, пасажири автомобіля ОСОБА_5 і ОСОБА_6 отримали тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя, від яких померли (а/с 26-29).

Позивач ОСОБА_1 є власником автомобіля «Chevrolet Lacetti» та між ним і ВАТ СК «Оранта Січ» 23.12.2011 р. укладено поліс обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів строком дії з 24.12.2011 р. до 23.12.2012 р. (а/с 107) зі сплатою страхової суми в разі заподіяння шкоди життю та здоров»ю на одного потерпілого 100 000 гривень і у разі заподіяння шкоди майнової 50 000 гривень на одну особу.

Закон України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV від 01.07.2004 р. регулює відносини у сфері обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Ст. 3 Закону № 1961-ІV визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров»ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об»єктом обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечить законодавству України, пов»язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров»ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону № 1961-ІV).

Згідно ст. 6 Закону № 1961-ІV страховим випадком є ДТП, що сталося за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за шкоду, заподіяну життю, здоров»ю та/або майну потерпілого.

Про страхову подію позивач ОСОБА_1 в установлений законом строк повідомив ПАТ «Оранта-Січ» 22.11.2012 року, що підтверджується копією повідомлення (а/с 55).

За змістом Закону № 1961-ІV (ст.ст. 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та у межах страхової суми. Страховим відшкодуванням в цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров»ю, майну третьої особи, у тому числі й шкода, пов»язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілій чи іншій особі, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але, якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене сторонами договору обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник і страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов»язання, у якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди у повному обсязі кореспондується з відповідним обов»язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов»язання згідно з договором обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобов»язанні ним є страховик.

Разом з тим, зазначені зобов»язання не виключають одне одного. Деліктне зобов»язання первісне, основне зобов»язання, у якому діє загальний принцип

відшкодування шкоди у повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість, страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно у межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов»язково припиняє деліктне зобов»язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов»язаною.

Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та у межах страхової суми.

При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи користь, страховик зобов»язаний виконати обов»язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов»язковим для неї (ч. 2 ст. 14 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов»язання не створює обов»язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов»язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно ч. 1 і 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов»язаний виконати свій обов»язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов»язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди у деліктному зобов»язанні.

Як було встановлено у судовому засіданні, в результаті скоєного позивачем ОСОБА_1 ДТП загинули четверо людей та потерпілі ОСОБА_7, ОСОБА_9 із заявами про відшкодування шкоди до страхової компанії «Оранта Січ» не звертались, однак заявляли цивільні позови до ОСОБА_1 у кримінальному провадженні.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження № 311/1702/2013, досліджених у судовому засіданні (а/с 42, 62) потерпілі ОСОБА_8 і ОСОБА_9, пред»являючи цивільні позови у кримінальному провадженні до відповідача ОСОБА_1, вказували третю особу СК «Оранта Січ», якій судом 23.05.2013 р. було направлено копії позовних заяв потерпілих і повідомлено про час і дату слухання кримінального провадження (а/с83). Однак, у судовому засіданні при розгляді кримінального провадження СК «Оранта Січ» участі не приймала, так як за поясненнями представника ОСОБА_2 не отримували вказане повідомлення з Василівського районного суду. Перевірити твердження представника ОСОБА_2 не надається можливим, так як лист направлявся судом СК «Оранта-Січ» простою кореспонденцією.

Відповідно до досліджених у судовому засіданні розписок потерпілих, ОСОБА_1 у ході розгляду кримінального провадження відносно нього в суді за ч. 2 ст. 286 КК України, добровільно за власною ініціативою відшкодував потерпілим: ОСОБА_7 200 000 грн. моральної шкоди, ОСОБА_9 дитині-утриманцю загиблих

ОСОБА_5 і ОСОБА_3 100 000 грн. моральної шкоди, ОСОБА_8 22 780 грн. матеріальної шкоди, 150 000 грн. моральної шкоди та 1400 грн. судових витрат.

Таким чином, потерпілі вільно, на власний розсуд обрали спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги про відшкодування шкоди виключно до особи, яка завдала шкоду, тобто до ОСОБА_1 Крім того, потерпіла ОСОБА_8 також звернулась із заявою про виплату страхового відшкодування до страховика СК «Оранта-Січ», у якого особа - ОСОБА_1, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність і їй відповідачем було здійснено страхове відшкодування у розмірі 15 560 грн., що підтверджується дослідженими письмови доказами (а/с 107-111). Інші потерпілі із заявами про виплату страхового відшкодування до страховика не звертались.

Пунктом 36.4 ст. 36 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що виплата страхового відшкодування здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування, лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Страховик здійснює компенсацію витрат страхувальника або особи, відповідальність якої застрахована за умови, що такі витрати здійснюються за згодою страховика. У компенсації витрат може бути відмовлено повністю або частково, якщо такі витрати здійснені без попереднього погодження із страховиком.

Дійсно, позивача ОСОБА_12, після задоволення вимоги потерпілих, не позбавлено права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором, із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Однак, п. 36.4 ст. 36 спеціального ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає умови здійснення компенсації витрат і зазначає, що такі витрати здійснюються за згодою страховика. У компенсації витрат може бути відмовлено повністю або частково, якщо такі витрати здійснені без попереднього погодження із страховиком.

Тобто, Закон надає Страховику також право відмовити у компенсації витрат, якщо такі витрати здійснені без попереднього погодження із страховиком.

Судом встановлено та це підтвердив позивач ОСОБА_1 цивільні позови потерпілим він виплачував із власної ініціативи, без погодження цих виплат з відповідачем ПАТ СК «Оранта-Січ» і Товариство такої згоди на виплати не давало.

Як вбачається з матеріалів справи, тільки у листопаді 2016 р., лише через 4 роки, до ОСОБА_10 «СК «Оранта-Січ» звернулася дружина позивача - ОСОБА_13 із заявою про виплату компенсації витрат. ОСОБА_1 за результатами розгляду заяви, у виплаті компенсації витрат було відмовлено на підставі п. 36.4 ст. 36 Закону 1961. Лист про відмову у виплаті був надісланий ОСОБА_13 (а/с 56-61).

Також представниками ОСОБА_1 надсилались скарги до Моторно-транспортного страхового бюро України та у Національну комісію, що здійснює державне регулювання в сфері ринків фінансових послуг, проте невідповідностей Закону

у діях Страховика «Оранта-Січ», вищезазначені контролюючі органи не знайшли (а/с 62-73).

Таким чином, враховуючи викладене та обставини справи у своїй сукупності, оцінюючи надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 не має права на отримання компенсації витрат, пов»язаних з відшкодуванням шкоди потерпілим, спричиненої у результаті ДТП і моральної шкоди.

Суд вважає безпідставним посилання позивача на ст.ст. 979, 988 ЦК України, ст. 16, 37 ЗУ «Про страхування», тому що ОСОБА_12 не є потерпілим.

Крім того, представник відповідача ПАТ «СК «Оранта-Січ» - ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності. Суд вважає дану заяву обґрунтованою.

Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки (ст. 257 ЦК). При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Факту, який доводить, що позивач не знав про порушення свого цивільного права, недостатньо. Він повинен також довести, що й не міг дізнатися про це. Такий висновок зробив ВСУ в постанові № 6-17цс17.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що йому стало відомо про порушення його права лише 13.11.2017 р.

Однак, позивач після здійснення ним відшкодування шкоди потерпілим у червні липні 2013 р., реально міг довідатись про порушення свого права, тому, суд приходить до висновку, що початком перебігу трирічного строку позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України, слід вважати червень-липень 2013 року.

Таким чином, суд вважає, що з даним позовом позивач ОСОБА_1 звернувся після спливу строку позовної давності, що є також окремою підставою відмовити у задоволенні позову.

Посилання позивача ОСОБА_1 на застосування до вказаних правовідносин (п. 1 ч. 5 ст. 268 ЦК України), суд вважає необґрунтованими, оскільки позовна давність не поширюється на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до

страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування). Проте, предметом позову є відшкодування шкоди матеріальної та моральної, яку позивач самостійно сплатив потерпілим, які мали право на отримання страхового відшкодування.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 12, 14, 256, 261, 268, 511, 636 ЦК України, ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 12, 81, 247, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта Січ» в особі Василівської районної філії Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта Січ» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Запорізького апеляційного суду через Василівський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з часу його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_14