Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 752/1073/15-ц

провадження № 61-32203 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 січня 2018 року у складі судді Колдіної О. О. та постанову апеляційного суду м. Києва від 8 травня 2018 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 20 серпня 2005 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого він, як позикодавець, надав відповідачу позику у розмірі 20 тис. доларів США, терміном до 20 лютого 2006 року, що підтверджується відповідною розпискою.

4 березня 2013 року відповідач частково повернув заборгованість, унаслідок чого його борг склав 15 тис. доларів США, про що на розписці зроблено запис. Проте відповідач взяті на себе зобов'язання у повному обсязі не виконав та іншу частину позики не повернув, чим порушив його права.

З урахуванням викладеного ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 15 тис. доларів США, проценти за користування коштами у розмірі 4 158 доларів 19 центів США, 3 % річних у розмірі 1 524 долари 65 центів США.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 січня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 19 468 доларів 89 центів США, що еквівалентно 560 119 грн 96 коп., з яких: сума боргу у розмірі 14 тис. доларів США, проценти за користування коштами у розмірі 3 998 доларів 98 центів США, 3 % річних у розмірі 1 469 доларів 91 цент США. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем у повному обсязі взяті на себе зобов'язання за договором позики виконано не було, тому з нього на користь позивача підлягає стягненню залишок заборгованості за договором позики у розмірі 14 тис. доларів США разом з відповідними процентами, оскільки відповідачем підтверджено часткове повернення позики у розмірі 6 тис. доларів США. Відсутні підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, так як ОСОБА_5, повернувши у 2013 році, частину боргу вчинив дії щодо визнання цього боргу, що свідчить про переривання строку позовної давності.

Постановою апеляційного суду м. Києва від 8 травня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_5 залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідачем належним чином взяті на себе зобов'язання за договором позики виконано не було, а саме лише частково повернуто позику у розмірі 6 тис. доларів США. Отже, з ОСОБА_5 слід стягнути на користь позивача залишок заборгованості за договором позики та проценти за користування коштами. Підстави для застосування строку позовної давності відсутні, оскільки у 2013 році відповідач повернув позивачу частину позики, що у тому числі підтверджується показаннями свідків, ці обставини свідчать про переривання строку позовної давності та визнання останнім свого боргу. Висновок експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 27 січня 2017 року, відповідно до якого підпис під словами написаними у розписці: «04.03.2013 року борг складає 15 тис. доларів», виконаний не ОСОБА_5, судом до уваги не береться, так як не є беззаперечним доказом й спростовується сукупністю інших доказів.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач протягом восьми років поспіль з вимогою до нього чи з позовом до суду про стягнення заборгованості за договором позики не звертався. Суди безпідставно не взяли до уваги висновок експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 27 січня 2017 року, який підтверджує, що позивач діючи свідомо, умисно з метою створення неіснуючих підстав для переривання і поновлення строку позовної давності надав сфальсифікований документ, а саме розписку, де невідомою особою дописано: «на 4 березня 2013 року борг становить 15 тис. доларів США». Він не повертав 4 березня 2013 року грошових коштів за спірним договором позики, тобто позивачем пропущено строк позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 20 серпня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3, як позикодавець, надав ОСОБА_5 позику у розмірі 20 тис. доларів США, терміном до 20 лютого 2006 року, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 6, т. 1).

Частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Спір стосується стягнення суми позики, яка згідно із розпискою мала бути повернута до 20 лютого 2006 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Правила про позовну давність передбачають право на позов у матеріальному сенсі. Якщо особі належить цивільне право, і це право порушено, то вона вправі здійснити своє право у примусовому порядку, проти волі зобов'язаної особи, шляхом звернення до національного суду або до іншого компетентного органу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

За результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 27 січня 2017 року встановлено, що підпис у спірній розписці під словами: «04.03.2013 року борг складає 15 тис. доларів», виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою, з ретельним наслідуванням його справжнього підпису, тому апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що він не є беззаперечним доказом у справі.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону не перевірив, чи підтверджено належними та допустимими доказами переривання строку позовної давності саме особистими діями відповідача за спірним договором позики з огляду на висновок експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 27 січня 2017 року, який ні позивачем, ні судом не спростовано.

Крім того, апеляційний суд допустив й інше грубе порушення норм матеріального права, знаючи про те, що за змістом статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. При цьому встановлено, що позику надано до 20 лютого 2006 року (позовна давність три роки), а про переривання позовної давності позивач заявляє про дату - 4 березня 2013 року.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справина новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду м. Києва від 8 травня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк