Справа № 450/3209/17 Провадження № 2/450/664/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" грудня 2018 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Мельничук І. І.

при секретарі Лаба С. П.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про втрату права користування житлом, -

в с т а н о в и в :

22 листопада 2017 року до Пустомитівського районного суду Львівської області надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_2 про вселення та визначення порядку користування квартирою.

24.11.2017 року провадження у справі відкрито.

26.12.2018 року первісну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення та визначення порядку користування квартирою у справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення та визначення порядку користування квартирою та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про втрату права користування житлом залишити без розгляду на підставі ч. 5 ст. 223 ЦПК України.

26.07.2018 ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житлом за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Давидів, вул. Львівська, 22.

В обґрунтовування вказує на те, що він є власником житлового будинку № 22 по вул. Львівська у с. Давидів, Пустомитівського району, Львівської області, відповідно до договору дарування житлового будинку від 26.04.2018 року та витягу з держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.05.2018 року. Попереднім власником даного житлового будинку був батько позивача та відповідача. Дане житло належить ОСОБА_2 (1971 р.н.) на праві приватної власності і ОСОБА_3 не наділена правами щодо користування даним житлом, оскільки не є членом сімї власника житлового будинку. В даному житлі позивач проживає разом зі своїм батьком однією сімєю. Сторони по справі не спілкуються вже досить тривалий час, зв'язок не підтримують, спільне господарство не ведуть. Враховуючи перехід права власності, та той факт, що ОСОБА_3 не є членом сімї позивача і не має майнових прав на дане житло, вона втратила право користування житловим приміщенням, в якому зареєстрована, а тому на підставі ст. 405 ЦК України позивач звертається з позовом, який просить суд задоволити.

14.08.2018 року на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому ОСОБА_3 зазначає, що вона зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1, ще з 31.10.1991 року по даний час. Будинок належав на праві власності її батьку ОСОБА_2 26.04.2018 року, тобто під час того коли справа за позовом її первісним позовом була в суді батько подарував сину ОСОБА_2 своє житло. Таким чином право власності ОСОБА_2, батька позивача та відповідача, припинилось. Однак, припинення права власності не означає припинення права користування житлом, яке виникло значно раніше, ще в 1991 році на законних підставах. Вказує що за місцем реєстрації не проживає з поважних причин, а саме: через те що відповідач вигнав її з будинку, викинув її речі та чинить перешкоди в користуванні приміщенням, застосовує фізичну силу до ОСОБА_3. З цього приводу ОСОБА_3 неодноразово зверталась до правоохоронних органів, останній раз в серпні 2018 року, а тому відповідач зобовязаний довести добровільне вибуття ОСОБА_3 з будинку, чого не було зроблено, що підтверджує вибуття її з місця реєстрації поза її волею. Просить суд в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

17.08.2018 року ОСОБА_2 подав на адресу суду відповідь на відзив, в якому позивач зазначає, що оскільки відповідач не є членом його сімї, а зареєстрована у належному житловому будинку, як член сімї попереднього власника, її право користування спірним житловим приміщення є похідним від права власності попереднього власника, та у випадку його припинення зумовлює припинення право користування житловим приміщенням членів сімї попереднього власника, що узгоджується з правовою позицією викладеною ВСУ 16.11.2016 року у справі № 6-709цс. Зазначає, що зазначені обставини у відзиві не є обґрунтованими та не підтверджені доказами.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав наведених у ньому та відповіді на відзив, просить суд позов задоволити.

Відповідач в судові засідання повторно не з'явилася, про причини неявки не повідомив, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 122459148 від 02.05.2018 року вбачається, що на праві приватної власності ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1 належить житловий будинок № 22, по вул. Львівська, у с. Давидів, Пустомитівського району Львівської області на підставі договору дарування, серія та номер 351, посвідченого 26.04.2018 року приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_4

Відповідно до довідки Давидівської сільської ради ОТГ Пустомитівського району Львівської області від 23.07.2018 року виданої ОСОБА_2, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, до складу сімї входять: голова домогосподарства голова домогосподарства ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, дочка - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Разом з тим, судом встановлено, та визнано сторонами, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, як член сімї колишнього власника житлового будинку № 22, по вул. Львівська, у с. Давидів, Пустомитівського району Львівської області, на законних підставах у 1991 році зареєстрована за вказаною адресою у будинку свого батька, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Статтею 405 ЦК України визначені права членів сімї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст.405ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивач зазначає, що відповідач не є членом його сімї як власника житлового будинку, однак разом з тим звертається до суд з позовом на підставі ст. 405 ЦК України, яка визначає межі права користування житловим приміщенням членами сімї власника житлового приміщення.

Судом встановлено, що позивач є власником жилого будинку, та 26.07.2018 року звернувся до суду із позовом про визнання його сестри, відповідачки такою, що втратив право користуванням ним, оскільки ОСОБА_3 у ньому не проживає.

Разом з тим, судом встановлено, що позивачем не представлено суду належних та допустимих доказів, які беззастережно ствердили відсутність відповідача за місцем проживання понад шість місяців до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_3 є членом сімї колишнього власника та на правовій підставі набула право користування спірним житловим будинком та зареєстрована за адресою проживання її батька, з припиненням його права власно на вказаний житловий будинок, не є членом сімї власника, позивача у справі.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що дослідженими в судовому засіданні доказами не доведено, обставин на які позивач покликається як на підставу позову.

Зокрема, відповідач не є членом його сімї як власника житлового будинку, однак разом з тим позивач звертається до суд з позовом на підставі ст. 405 ЦК України, яка визначає межі права користування житловим приміщенням членами сімї власника житлового приміщення.

Позивачем не доведено, що відповідач протягом тривалого часу, а саме: понад один рік (для членів сімї власника) та понад шість місяців (для осіб, які не є членами сімї власника) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, не проживає у спірному житловому будинку, без поважних на те причин, а тому вимоги позивача є безпідставними.

З аналізу статей 71, 72 ЖК Української РСР, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів.

Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований, непідтверджений доказами.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження, тому у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 76, 89, 141, 258, 259, 263, 265, 280-283 ЦПК України, ст. 71, 72 ЖК України, суд, -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про втрату права користування житлом відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 04 січня 2019 року.

СуддяОСОБА_6