АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1266/18 Головуючий по 1 інстанції - Шкреба В.В.
Категорія: 23 Доповідач в апеляційній інстанції - Бородійчук В.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Бородійчука В.Г.

суддів Карпенко О.В., Нерушак Л.В.

секретаря Наконечної М.М.

розглянувши у судовому засіданні в місті Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу дочірнього сільськогосподарського підприємства «Агрокомплекс» на рішення Кам'янського районного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року (ухвалене 24 травня 2018 року в приміщенні Кам'янського районного суду Черкаської області під головуванням судді Шкреби В.В.) у справі за позовом ОСОБА_3 до дочірнього сільськогосподарського підприємства «Агрокомплекс», треті особи: відділ Держгеокадастру у Кам'янському районі Черкаської області, Кам'янська районна державна адміністрація Черкаської області, ОСОБА_4 про визнання договору оренди землі припиненим та позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, дочірнього сільськогосподарського підприємства «Агрокомплекс» про визнання договору оренди землі недійсним.

Вивчивши матеріали справи, апеляційний суд, -

в с т а н о в и в :

10 листопада 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ДСП «Агрокомплекс», треті особи: відділ Держгеокадастру у Кам'янському районі Черкаської області, Кам'янська районна державна адміністрація Черкаської області, ОСОБА_4 про визнання договору оренди землі припиненим.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказав, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до свідоцтв про право на спадщину від 30 вересня 2013 року під номерами 1275 та 1279 являються власниками земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,44 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що розташована в адміністративно-територіальних межах Райгородської сільської ради Кам'янського району Черкаської області.

02 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ДСП «Агрокомплекс» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 10 років, з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою. Тоді ж ОСОБА_3 передав ДСП «Агрокомплекс» вказану земельну ділянку у строкове платне використання, а ДСП «Агрокомплекс» прийняв вказану земельну ділянку в стані, придатному для її цільового використання, про що було складено акт прийому передачі.

ДСП «Агрокомплекс» після укладення (підписання) примірників договору оренди та акту, не надав її копій ОСОБА_3 та забрав усі примірники для проведення державної реєстрації.

В установлені порядком строки, 13 серпня 2015 року ОСОБА_3 направив листа до ДСП «Агрокомплекс» про те, що не бажає продовжувати дію договору оренди земельної ділянки, проте, орендар по закінченню строку дії договору оренди продовжує користуватись земельною ділянкою та в добровільному порядку відмовляється її повернути позивачу, так як бажає використовувати земельну ділянку протягом 10 років з часу державної реєстрації договору оренди землі.

З посиланням на норми ст.ст. 16, 386, 598, 631, 638 ЦК України, ст. ст. 15, 31, 34 ЗУ «Про оренду землі» ОСОБА_3 просив визнати припиненим договір оренди земельної ділянки від 02 жовтня 2013 року, стягнути з ДСП «Агрокомплекс» на свою користь понесені судові витрати.

06 лютого 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, дочірнього сільськогосподарського підприємства «Агрокомплекс» про визнання договору оренди землі недійсним. В обгрунтування позовних вимог вказав, що ОСОБА_3 укладаючи договір з ДСП «Агрокомплекс» розпорядився без його згоди його часткою земельної ділянки.

Ухвалою суду від 06 лютого 2018 року даний позов об'єднаний в одне провадження з позовними вимогами про визнання спірного договору припиненим.

Рішенням Кам'янського районного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі № 325 від 02 жовтня 2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ДСП «Агрокомплекс», де об'єктом оренди є земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 2,44 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за адресою: Черкаська обл., Кам'янський р-н за межами Райгородської сільської ради (номери запису про інше речове право: 4146598 та 4146306).

Стягнуто в рівних частинах з ДСП «Агрокомплекс» та ОСОБА_3 понесені ОСОБА_4 судові витрати за подачу позову на суму 704 грн. 80 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_3, уклавши спірний договір оренди землі та виконуючи його умови самовільно розпорядився майном спільної часткової власності без згоди іншого співвласника, не проінформувавши його про такі дії, а тому укладенням такого договору були порушені права ОСОБА_4 з розпорядження належним його майном.

Спірний договір був укладений не уповноваженим відчужувачем і його існування в кінцевому рахунку призводить до його дефектності, тому зміст такого правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 та ст. 215 ЦК України суд дійшов висновку що вірним способом захисту порушеного права ОСОБА_4 буде визнання його недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, районний суд зазначив, що оскільки спірний договір визнано недійсним, тому не можуть бути задоволені вимоги про визнання його припиненим.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням ДСП «Агрокомплекс» в установленому порядку оскаржило його до суду апеляційної інстанції.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги ДСП «Агрокомплекс» вказало, що суд в своєму рішенні невірно зробив висновок про те, що ОСОБА_3 самостійно розпорядився майном спільної часткової власності без згоди іншого співвласника, не проінформувавши його про такі дії. Судом не було досліджено ту обставину, що ОСОБА_3 уклав договір оренди землі № 325 від 02 жовтня 2013 року із ДСП «Агрокомплекс» тільки на свою частку 1,22 га, тобто розпорядився не всім спільним майном, а тільки тим, що належить йому на праві власності. Крім того, ОСОБА_4 теж самостійно розпорядився своїм майном та уклав із ДСП «Агрокомплекс» договір земельної ділянки № 326 від 02 жовтня 2013 року на свою частку 1,22 га. Вказаний договір був зареєстрований в реєстрі речових прав 30 грудня 2013 року зі строком дії 10 років. Його частина земельної ділянки була передана орендарю згідно акту прийому-передачі.

Тому, згідно вищевикладених обставин, співвласники земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 2,44 га спільно розпорядилися своєю власністю. Їхні права кожного як співвласника не були порушені іншим співвласником.

Крім того, між ДСП «Агрокомплекс» та позивачами існували та на даний час існують правовідносини оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 2,44 га з кадастровим номером НОМЕР_2, по ? частці у кожного, оформлені договорами оренди землі:

із ОСОБА_3 договір № 325 від 02 жовтня 2013 року;

із ОСОБА_4 договір № 326 від 02 жовтня 2013 року.

Про ці договори ОСОБА_4 знав і мав волевиявлення на передачу в оренду земельної ділянки, яка знаходиться у спільній частковій власності та укладення від 02 жовтня 2013 року. Підстав для визнання договору оренди № 325 від 02 жовтня 2013 року недійсним в суду не було.

З урахуванням вищевикладеного, ДСП «Агрокомплекс» просило частково скасувати рішення Кам'янського районного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року щодо задоволення позову ОСОБА_4 та змінити його в цій частині, прийнявши нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є власниками земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, що розташована в адміністративно-територіальних межах Райгородської сільської ради Кам'янського р-ну Черкаської обл., що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30 вересня 2013 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1275 (а.с. 74 Т. 2) та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30 вересня 2013 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1279 (а.с. 73 Т. 2).

Цільове призначення зазначеної земельної ділянки: «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва».

Звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання договору оренди землі припиненим, ОСОБА_3 в обгрунтування своїх вимог зазначив, що у 2010 році спадкоємицею ОСОБА_5 та ДСП «Агрокомплекс» укладено договір оренди земельної ділянки, де об'єктом оренди була земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1.

Відповідно до п. 8 договору, його було укладено строком на 5 років, з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою. Такими чином, строк дії договору закінчився у 2015 році.

Однак, після закінчення строку дії договору ДСП «Агрокомплекс» продовжує користуватися земельною ділянкою без згоди ОСОБА_3 та без достатніх на те правових підстав, а також на вимогу останнього відмовляється в добровільному порядку повернути земельну ділянку, хоча у відповідності до ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» (в редакції, що діяла на момент вчинення правочину) в договорі сторони досягли згоди про строк дії договору - п'ять років, в зв'язку з чим він звернувся до суду з вимогою про визнання договору оренди земельної ділянки припиненим та повернення об'єкту оренди. Вважає, що закінчення строку договору припиняє права та обов'язки його сторін, а отже, договір вважається припиненим.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання договору оренди землі недійсним, ОСОБА_4 в обгрунтування своїх позовних вимог вказав, що відповідач за його позовними вимогами ОСОБА_3 успадкував ? частину спірної земельної ділянки від ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. 02 жовтня 2013 року ОСОБА_3 уклав з ДСП «Агрокомплекс» договір оренди землі № 325, де об'єктом оренди була земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 на площу 2,44 га. Зазначена земельна ділянка перебуває у спільній частковій власності в ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Лише після виділення в натурі ? частини вказаної земельної ділянки та формування її (як окремого об'єкту права) та реєстрації особистого права на 1,22 га, ОСОБА_3 міг на свій розсуд розпоряджатись правом, зокрема передавати в оренду третім особам.

У відповідності до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

ОСОБА_4, як співвласник земельної ділянки не мав жодних домовленостей про порядок володіння та користування спільною частковою власністю з ОСОБА_3, не укладав договору про порядок володіння та користування спільним майном, не надавав йому повноважень на укладення договорів оренди від його імені, не погоджував умови договору оренди землі № 326 від 02 жовтня 2013 року, не надавав довіреностей на реєстрацію іншого речового права на підставі зазначеного договору, тощо.

Вважає, що укладеним договором порушено його права як співвласника земельної ділянки, а тому таке право підлягає захисту шляхом визнання договору оренди землі недійсним.

Як зазначалося вище, суд при ухваленні свого рішення дійшов висновку про порушення в даному випадку прав ОСОБА_4 та задовольнив його позовні вимоги.

В апеляційній скарзі ДСП «Агрокомплекс» вказало, що ухвалення рішення суду відбулося без участі їхнього представника, і ДСП «Агрокомплекс» фактично був позбавлений можливості висловити свою позицію та надати пояснення і докази щодо позовних вимог позивачів, чим було порушено основні засади судочинства, передбачені ст. 2 ЦПК України щодо поваги до честі і гідності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом та змагальність сторін, тому до апеляційної скарги було надано письмові докази, що підтверджують її обгрунтування, які були досліджені апеляційним судом, оскільки було визнано, що особа, що подає апеляційну скаргу була позбавлена можливості подати такі докази в суді першої інстанції.

Як зазначалося вище, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 мають в спільній частковій власності земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, що розташована в адміністративно-територіальних межах Райгородської сільської ради Кам'янського р-ну Черкаської обл. Сторонами дана обставина не заперечується є встановлено та підтвердженою матеріалами справи.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно); спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме доданого до апеляційної скарги належним чином завіреного примірника договору (а.с. 172-174) 02 жовтня 2013 року ОСОБА_4 самостійно уклав з ДСП «Агрокомплекс» договір оренди землі № 326.

Відповідно до розділу «об'єкт оренди» вбачається, що договір укладено на земельну ділянку загальною площею 1,22 га, (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 тобто на частку, яка виділена ОСОБА_4.

Згідно п. 8 договору вбачається, що він укладений строком на 10 років.

Земельна ділянка була передана ним орендарю згідно акту прийому-передачі в присутності голови Райгородської сільської ради Дяченко В.П., про свідчить її підпис на акті (а.с. 175 Т. 2).

Факт укладення договору оренди та виконання його умов сторонами (ОСОБА_4 та ДСП «Агрокомплекс») також підтверджується відомостями про отримання останнім орендної плати в грошовій та натуральній формі (а.с. 177-184 Т. 2) за 2014-2015 роки.

Крім того, в матеріалах справи міститься також і копія примірника договору оренди землі № 325 від 02 жовтня 2013 року (а.с. 87-90 Т. 2), що був укладений між ОСОБА_3 та ДСП «Агрокомплекс», з умов якого вбачається, що він був укладений також лише відносно земельної ділянки 1,22 га, яка виділена у власність ОСОБА_3 і строк дії договору також зазначено 10 років. Земельна ділянка була передана ОСОБА_3 орендарю згідно акту прийому-передачі в присутності голови Райгородської сільської ради Дяченко В.П., про свідчить її підпис на акті (а.с. 90 Т. 2).

Факт укладення договору оренди та виконання його умов сторонами (ОСОБА_3 та ДСП «Агрокомплекс») також підтверджується відомостями про отримання останнім орендної плати в грошовій та натуральній формі (а.с. 179-184 Т. 2) за 2015 рік.

Відповідно до частини четвертої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства - Земельним Кодексом України(далі - ЗК України), Законом України "Про оренду землі"(далі - Закон).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Ч. 5 ст. 203 ЦК України визначає, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 13 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Ст. 25 ЗУ «Про оренду землі» визначено, що орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

Ч. 2 ст. 24 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що орендодавець зобов'язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Отже, як вбачається із вищевстановлених обставин та наявних матеріалів справи, співвласники земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 2,44 га ОСОБА_4 та ОСОБА_3 погодили порядок користування цією ділянкою в 2013 році при укладенні договорів з ДСП «Агрокомплекс».

Дана обставина підтверджується тим, що укладено два договори одночасно на одну і ту ж земельну ділянку із кожним співвласником із врахуванням частки кожного у спільній частковій власності.

Земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 2,44 га, яка є спільною частковою власністю ОСОБА_3 передано кожним із співвласників орендарю із врахуванням своєї частки.

Кожен із співвласників отримував доходи від використання спільної земельної ділянки відповідно до розміру своєї частки.

Тому, вказані обставини підтверджують той факт, що співвласники розпорядилися своєю власністю і права кожного співвласника не були порушені іншим співвласником.

Вищенаведене свідчить про те, що між ДСП «Агрокомплекс» та ОСОБА_3 існували та на даний час існують правовідносини оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 2,44 га з кадастровим номером НОМЕР_1 по ? частці у кожного, оформлені договорами оренди землі: із ОСОБА_3 договір № 325 від 02 жовтня 2013 року; із ОСОБА_4 договір № 326 від 02 жовтня 2013 року.

Отже, підстав для визнання недійсним договору оренди землі № 325 від 02 жовтня 2013 року у суду не було.

При ухваленні рішення, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та визнав доведеними позивачем ОСОБА_4 обставини щодо не інформованості про оренду земельної ділянки, хоча надані ДСП «Агрокомплекс» докази спростовують їх.

Вищевикладені мотиви дають підстави вважати доведеними доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Суд не дав належної оцінки доказів та прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду і в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання договору припиненим, оскільки в його задоволенні районним судом було відмовлено з підстав визнання недійсності правочину.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Саме з цієї підстави позивач ОСОБА_3 просив суд припинити договір оренди землі та у відповідності до ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про оренду землі» просив зобов'язати орендаря повернути орендодавцеві земельну ділянку.

Однак, як уже було встановлено вище, договір оренди землі № 325 від 02 жовтня 2013 року із ОСОБА_3 укладено на 10 років (п. 8 договору), сторони належним чином виконують його умови на момент розгляду справи в суді він є чинним та діє, а тому підстав для визнання його припиненим колегія суддів не вбачає, оскільки ОСОБА_3 не надав ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції обгрунтованих доказів, які б спростували встановлені обставини.

Оскільки в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 постановою апеляційного суду відмовлено в задоволенні позову, тому у відповідності до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню та з урахуванням ч. 13 ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ДСП «Агрокомплекс» судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 2 643 грн. по 1 321 грн. 50 коп. з кожного.

У відповідності до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги є суттєвими, були предметом вивчення апеляційного суду і дають підстави для скасування рішення районного суду та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд Черкаської області, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу дочірнього сільськогосподарського підприємства «Агрокомплекс» задовольнити.

Рішення Кам'янського районного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до дочірнього сільськогосподарського підприємства «Агрокомплекс», треті особи: відділ Держгеокадастру у Кам'янському районі Черкаської області, Кам'янська районна державна адміністрація Черкаської області, ОСОБА_4 про визнання договору оренди землі припиненим відмовити.

Цією ж постановою в задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_3, дочірнього сільськогосподарського підприємства «Агрокомплекс» про визнання договору оренди землі недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь дочірнього сільськогосподарського підприємства «Агрокомплекс» судові витрати в розмірі 2 643 грн. по 1 321 грн. 50 коп. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий -

Судді -

Повний текст постанови виготовлено 31 липня 2018 року.