КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
У Х В А Л А

справа № 2-90/12 (6/2601/270/12)

апеляційне провадження № 06.115/824/31/2018

20 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про роз'яснення рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2012 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 березня 2012 року позовну заяву задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 439 433,50 грн., інфляційних втрат 124 843,06 грн., 3% річних 40 668,67 грн., пені 251 464,30 грн., судові витрати 1 700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору удаваним залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2012 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та ухвалено нове рішення наступного змісту. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за договорами позики від 23 жовтня 2007 року та від 08 липня 2005 року заборгованість в сумі 421 306,75 грн., яка складається за договором позики від 23 жовтня 2007 року з боргу 176 750 грн., інфляційних втрат 51 258,50 грн. та 3 % річних від простроченої суми 17 592,68 грн., а за договором позики від 08 липня 2005 року з боргу 159 800 грн. та 3% річних від простроченої суми 15 905,57 грн. В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1 820 грн. В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 березня 2012 року залишено без змін.

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про роз'яснення рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2012 року щодо оцінки судом копій розписок (аркушів блокноту-тижневика) начебто про отримання позивачем грошових коштів від відповідача (від 08.10.2008 на суму 4 307,00 дол. США, від 12.10.2007 на суму 3 670, 00 дол. США, від 05.07.2007 на суму 11 616, 00 грн., від 19.01.2008 на суму 20 964,00 грн., від 28.11.2007 на суму 10 000,00 грн., від 28.08.2007 на суму 10 007,00 грн., від 19.01.2008 на суму 10 000,00 дол. США, від 05.02.2008 на суму 10 000,00 дол. США, від 23.07.2007 на суму 26 000,00 дол. США), а саме щодо того, чи встановлювалось судом дійсність вказаних документів та їх автентичність оригіналам, чи досліджувались судом вказані документи в розрізі правовідносин, які вони можуть створювати, фактів які вони можуть підтверджувати, чи давалась судом вказаним документам оцінка, виходячи з того, чи є вони належними та допустимими доказами отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошових коштів, у тому числі на суму 483 863,23 грн.

Колегія суддів, вивчивши подану заяву, вважає, що в задоволенні заяви про роз'яснення рішення слід відмовити, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз'яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про роз'яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред'явлене до примусового виконання. Суд розглядає заяву про роз'яснення судового рішення у порядку, в якому було ухвалено відповідне судове рішення, протягом десяти днів з дня її надходження. У разі необхідності суд може викликати учасників справи, державного чи приватного виконавця в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розглядові заяви про роз'яснення рішення. Про роз'яснення або відмову у роз'ясненні судового рішення суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено.

Як роз'яснено у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до ст. 221 ЦПК України роз'яснення рішення суду, а не ухвали, можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Роз'яснення рішення не допускається, якщо воно виконане або закінчився установлений законом строк, протягом якого рішення може бути пред'явлене до виконання.

З урахуванням наведеного можливо зробити висновок про те, що заявник, подаючи відповідну заяву, повинен був вказати, що саме у резолютивній частині ухвали апеляційного суду йому є незрозумілим, які є варіанти тлумачення рішення, як саме невизначеність та нечіткість резолютивної частини рішення суду може вплинути на ефективність його виконання.

Отже, діюче процесуальне законодавство зазначає, що рішення суду повинно бути зрозумілим, яке полягає в тому, що його резолютивна частина не припускає кілька варіантів тлумачення.

Заявник, подаючи відповідну заяву, повинен був вказати, що саме у резолютивній частині ухвали апеляційного суду йому є незрозумілим, які є варіанти її тлумачення, як саме невизначеність та нечіткість резолютивної частини рішення суду може вплинути на ефективність виконання останньої.

Звертаючись до суду із відповідною заявою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 зазначила про незрозумілість оцінки судом копій розписок (аркушів блокноту-тижневика) про отримання позивачем грошових коштів від відповідача, а саме щодо того, чи встановлювалось судом дійсність вказаних документів та їх автентичність оригіналам, чи досліджувались судом вказані документи в розрізі правовідносин, які вони можуть створювати, фактів, які вони можуть підтверджувати, чи давалась судом вказаним документам оцінка, виходячи з того, чи є вони належними та допустимими доказами отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошових коштів у тому числі на суму 483 863,23 грн.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України (в редакції чинній на час винесення рішення від 25 квітня 2012 року) письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Таким чином, до суду можуть бути надані копії розписки про надання коштів позики та їхні оригінали в судовому засіданні для огляду.

Апеляційний суд відповідно до норм процесуального права, чинного на той час в межах апеляційної скарги ОСОБА_3, переглядав рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 березня 2012 року, зокрема, щодо копій вищевказаних розписок й дійшов відповідних висновків.

Таким чином, колегія суддів вважає, що правових підстав для задоволення вищезгаданої заяви не має.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що резолютивна частина рішення є проста, доступна, зрозуміла, така, що не припускає іншого тлумачення та зазначена обставина не може вплинути на ефективність виконання рішення.

Також колегія суддів, звертає увагу на вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 271, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про роз'яснення рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2012 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним відмовити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст ухвали складено 22.11.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В.Шахова