ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1455/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва в особі судді Вовка Є.І., при секретарі Крамарчук А.О., в приміщенні Дарницького районного суду м. Києва, в судовому засіданні по розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання, визнання права спільної сумісної власності,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2016 року позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з вказаним позовом, в якому просив щодо:

- встановлення факту спільного проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з 1999 року по січень 2015 року;

- визнання удаваним договору дарування земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 0,223 га, кадастровий номер НОМЕР_1, укладеного 18.07.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4;

- визнання недійсним прихованого договору дарування самочинно збудованого житлового будинку загальною площею 450 кв.м разом з приналежною до нього земельною ділянкою загальною площею 0,223 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, укладеного 18.07.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4;

- визнання за позивачем права спільної сумісної із ОСОБА_3 власності на земельну ділянку загальною площею 0,223 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1;

- скасування Державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на житловий будинок загальною площею 455,9 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_5;

- визнання за позивачем права спільної сумісної із ОСОБА_3 власності на житловий будинок загальною площею 455,9 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_2;

- стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 1611350 грн., що еквівалентні 65000 доларам США, як Ѕ частину доходу, отриманого від продажу майна, що є спільною сумісною власністю.

В обґрунтуванні заяви, із посиланням на положення ст.60, 62, 70, 74 СК України зазначено зокрема наступне.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільно проживали однією сім»єю без реєстрації шлюбу в період з 1999 року по січень 2015 року.

У сторін народилися дві доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (при цьому, вказана обставина викладена без обгрунтування та зазначення доказів щодо на співвідношення факту відповідного батьківства до безпосереднього предмету судового розгляду, зокрема, щодо факту проживання однією сім»єю).

Крім того, позивачем без посилання на докази зазначено, що у вищевказаний період ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали спільний бюджет, вели спільне господарство, спільно займались підприємницькою діяльністю, реалізовували спільні бізнес проекти.

Офіційний шлюб ОСОБА_3 було розірвано 15.07.1999 року народження.

Офіційний шлюб ОСОБА_2 було розірвано 22.09.2005 року.

Позивач зазначив, що факт спільного проживання однією сім»єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з 1999 року по січень 2015 року може бути підтверджений: письмовими доказами (без їх конкретизації, та без повідомлення щодо їх конкретного співвідношення до кожної конкретної обставини); показами свідків, дані про яких позивач надасть суду додатково (при цьому, вказані свідки так і не були визначені позивачем, даних про них суду так і не було надано); а також фототаблицею (посилання на яку викладено без повідомлення суті та дати відображених на ній подій, без визначення зображених предметів та осіб, без зазначення доказів щодо таких обставин).

Крім того, позивачем зазначено, що саме під час вказаного проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 - у травні 2004 року, у кредит, була придбана квартира АДРЕСА_1, яка була перепланована та відремонтована за рахунок позивача та ОСОБА_3 (при цьому, вказані обставини викладені без зазначення доказів, яки б їх підтверджували), при цьому, в подальшому вказана квартира була продана відповідачем ОСОБА_3

Крім того, позивачем зазначено, що саме під час вказаного проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 - 09.11.2005 року, позивачем, була придбана вказана земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 0,223 га, кадастровий номер НОМЕР_1 (при цьому, вказані обставини викладені без зазначення доказів, яки б їх підтверджували), при цьому, на вказаній земельній ділянці, позивачем було споруджено житловий будинок загальною площею 455,9 кв.м за спільні з ОСОБА_3 кошти.

Представник позивача у письмовій заяві позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував, судове засіданні просив проводити у його відсутність.

Проаналізувавши наведені дані, всі наявні матеріали, суд вважає, що у задоволенні позову належить відмовити з наступних підстав.

З положень ст.258 ЦК України (в редакції, яка діяла станом на дату подання вказаної заяви) вбачається: що у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення повинні бути зазначені докази, що підтверджують факт; до такої заяви мають бути додані докази, що підтверджують викладені в заяві обставини.

Крім того, відповідно до положень ст.60 (в редакції, яка діяла станом на дату подання вказаної заяви) ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, згідно з вимогами ч.5 ст.95 ЦПК України (в сучасній редакції): учасник справи, який подає письмові докази в копіях, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу (що заявником не виконано, в тому числі, щодо незавіреної фотокопії заяви ОСОБА_3); учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення (що заявником не виконано щодо кожного доказу).

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України (в сучасній редакції) також визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проте, суд встановив, що позивач не довів, факт спільного проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з 1999 року по січень 2015 року, зокрема оскільки, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу щодо такого факту.

Так, згідно з обгрунтуванням позову ОСОБА_2, в останньому міститься посилання на наявність іншого офіційного шлюбу, який було розірвано лише 22.09.2005 року (а.с.68), при цьому, заявником не наведено даних щодо наявності волевиявлення (чи обставин, які б перешкоджали реалізації такого волевиявлення) подружжя за цим шлюбом, спрямованого на розірвання цього шлюбу в період з 1999 року та до 22.09.2005 року, при цьому, сам факт розірвання такого шлюбу саме 22.09.2005 року свідчить про наявність саме офіційних шлюбних відносин з іншою особою (з якою офіційно було зареєстровано шлюб позивача 04.08.1989 року (копія паспорту позивача а.с.68), від якої за твердженням позивача, у останнього народилася дитина ОСОБА_8, при цьому, будь-яких належних та допустимих доказів на спростування цієї обставини позивачем не надано.

Крім того, твердження позивача щодо проживання у квартирі АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_3 з червня 2004 року, а потім у будинку загальною площею 455,9 кв.м, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 (у вказаний період) спростовується даними щодо реєстрації місця проживання позивача у м. Кривий ріг з 04.08.1987 року до 26.05.2006 року (копія паспорту позивача а.с.68) та щодо реєстрації місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_3 з 01.03.2007 року (копія паспорту позивача а.с.68).

Так, відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

З положень ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зокрема вбачається, що: громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання; реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів; реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання; для реєстрації особа або її законний представник зокрема подає письмову заяву.

З положень ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зокрема вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання особи зокрема здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника.

Крім того, суд вважає, що фотокопії фотокарток (які також подані без дотримання вищенаведених положень ч.5 ст.95 ЦПК України), на які посилається позивач, також не є належними та допустимими доказами по справі, зокрема оскільки відсутні дані щодо співвідношення їх до предмету судового розгляду, оскільки: на фотокопіях вказаних фотокарток міститься зображення осіб у невизначених місцях та без зазначення дати її вчинення, а також без надання доказів щодо таких обставин, а отже відсутні будь-які дані, що вказані незавірені фотокопії мають відношення до предмету судового розгляду.

Крім того, огульне твердження заявника про можливість підтвердження свідками (які заявником взагалі не визначені) вказаного факту проживання однією сім»єю не спростовує такого висновку суду, оскільки заявником не зазначено осіб таких свідків, а також не зазначено який саме період проживання однією сім»єю можуть підтвердити вказані особи, а отже, заявником не наведено даних про те, що показання будь-яких свідків може мати безпосереднє відношення до предмету судового розгляду.

Крім того, суд вважає, що вищевказана незавірена фотокопії заяви ОСОБА_3 не може бути визнана належним та допустимим доказом щодо вказаного факту (яка подана без дотримання вищенаведених положень ч.5 ст.95 ЦПК України), зокрема оскільки, зі змісту єдиної сторінки копії такої заяви, яка містить посилання на підпис ОСОБА_3 вбачається, що вона містить лише одну визначену дату - «23 вересня 2005 року», при цьому, продовження цього речення - «а також на дату винесення судового рішення» фактично - за контекстом містить посилання саме на ще одну окрему дату (а не період), яка до того, ще і не визначена, при цьому, відсутні ознаки, за якими таку дату можливо було б ідентифікувати, в тому числі, у співвідношенні до конкретного судового рішення (в тому числі, до конкретної дати), оскільки відсутні будь-які ідентифікуючі ознаки щодо нього (як то - номер справи, номер провадження, тощо), крім того, вказана вимога за своєю правовою природою та контекстом вочевидь не може свідчити про визнання ОСОБА_3 позову ОСОБА_2 (чи окремої його частини). Крім того, судом враховано, що інші сторінки вказаної заяви (на яку позивач посилається як на заяву ОСОБА_3) ОСОБА_3 не підписані, а отже не можуть бути визнані належними та допустимими письмовими доказами по справі.

Враховуючи викладене, суд вважає, що належить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, враховуючи, що решта позовних вимог є похідною від вимоги щодо встановлення вказаного позивачем факту (зокрема щодо права пред»явлення відповідних вимог, саме особою чиї права порушені), а також недоведеною.

В тому числі, судом враховано, що самим змістом вищевказаних правочинів, в тому числі, щодо їх суб»єктного складу сторін (контрагентів), спростовуються твердження позивача, щодо наступних обставин, а саме, що: за спільні кошти, зокрема і позивача була придбана квартира АДРЕСА_1 (у відповідному правочині не зазначено позивача а.с.103); позивачем, була придбана вказана земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 0,223 га, кадастровий номер НОМЕР_1, при цьому, на вказаній земельній ділянці, позивачем було споруджено житловий будинок загальною площею 455,9 кв.м за спільні з ОСОБА_3 кошти (у відповідному правочині не зазначено позивача а.с.75, як і відповідному звіті а.с.78-102).

Враховуючи положення ст.141 ЦПК України, суд вважає, що судові витрати по справі у виді судового збору належить зарахувати в доход держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.263-268, 270 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Судові витрати у виді судового збору зарахувати в доход держави.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

СУДДЯ