Справа № 125/2603/17
Провадження № 22-ц/772/1327/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2018 рокуСправа № 125/2603/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючого судді: Голоти Л.О.,

суддів: Міхасішина І.В., Рибчинського В.П.,

учасники справи:

позивач : Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач : ОСОБА_3,

розглянув у письмовому провадженні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Барського районного суду Вінницької області від 11.04.2018 року, ухвалене у складі судді Хитрука В.М.,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося у суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 10.07.2006 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підписавши заяву, відповідач підтвердила, що погоджується на те, що заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», та «Тарифами Банку», складає між нею та банком кредитний договір. Позивач свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Однак, відповідач станом на 31.10.2017 року допустила заборгованість, яка становить 19841,97 грн.

Виходячи з наведеного, положень статей 509, 525-527, 530, частини першої статті 598, статей 599, 610, 615, 629, 1050, 1054 ЦК України, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 19841,97 грн. за кредитним договором б/н від 10.07.2006 року, яка складається з: 2697,65 грн. заборгованість за кредитом, 15723,27 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 500 грн. штраф (фіксована частина), 921,05 грн. штраф (процентна складова).

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 11.04.2018 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем пропущено загальний та спеціальний строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого цивільного права та інтересу, доказів поважності його пропуску або доказів того, що за домовленістю сторін строк позовної давності було збільшено позивачем не надано, а тому підстав для задоволення позову немає.

При цьому, суд зазначив, що сторони визначили строк дії договору - кінцевий термін повернення коштів, що відповідає строку дії картки, до червня 2008 року. Порядок погашення заборгованості передбачає щомісячний платіж в розмірі 7 % від суми заборгованості. Останній платіж на погашення кредиту був здійснений відповідачем 03.03.2009 року.

Не погоджуючись із рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що строк дії картки не припиняє строку дії договору, а строк дії договору та строк дії картки не є тотожними поняттями. Зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що відповідно до пунктів 9.3 та 9.5 Умов картрахунок відкритий на невизначений термін та може бути закритий на підставі заяви держателя. Згідно п.9.12 Умов сторони домовилися, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання, якщо жодна зі сторін не заявляє про його припинення він автоматично лонгується на такий же термін. З огляду на це, договір автоматично було пролонговано, оскільки жодна зі сторін не заявила про свій намір його розірвати та договір діє до даного часу.

Посилається на те, що у разі застосування строку позовної давності, її наслідки можуть бути застосовані лише до тих зобов'язань та нарахувань, які були здійснені за межами строку позовної давності, водночас, суми нарахувань, здійснені у межах строку позовної давності, підлягають стягненню з відповідача.

Таким чином, позовні вимоги банку про стягнення заборгованості у межах строків позовної давності підлягають задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3, посилаючись на необґрунтованість аргументів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з підпунктом восьмим пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

У справі встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 10.07.2006 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки до червня 2008 року.

Порядок погашення заборгованості передбачає щомісячний платіж в розмірі 7 % від суми заборгованості.

Підписавши заяву, відповідач підтвердила, що погоджується на те, що заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», та «Тарифами Банку», складає між нею та банком кредитний договір.

ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав свої зобов'язання за кредитним договором належним чином, надавши відповідачці кредитні кошти, яка, в порушення взятих на себе зобов'язань, суму боргу по кредиту не повернула, внаслідок чого станом на 31.10.2017 року заборгованість за кредитним договором становить 19841,97 грн., яка складається з наступного: 2697,65 грн. - заборгованість за кредитом; 15723,27 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом; 500.00 грн. - штраф (фіксована частина); 921,05 грн. - штраф (процентна складова).

Висновок суду першої інстанції про те, що позивачем пропущено загальний та спеціальний строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого цивільного права та інтересу, що є підставою для відмови в задоволенні позову, колегія суддів вважає обґрунтованим.

Судом першої інстанції вірно враховано те, що строк дії договору - кінцевий термін повернення коштів, що відповідає строку дії картки, до червня 2008 року, а з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося у суд у 2017 році, тобто з пропуском строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір автоматично було пролонговано, оскільки жодна зі сторін не заявила про свій намір його розірвати та договір діє до даного часу, колегія суддів також не вважає такими, що дають правові підстави для скасування рішення суду з огляду на таке.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аргументи апеляційної скарги про те, що у разі застосування строку позовної давності, її наслідки можуть бути застосовані лише до тих зобов'язань та нарахувань, які були здійснені за межами строку позовної давності, водночас, суми нарахувань, здійснені у межах строку позовної давності, підлягають стягненню з відповідача, колегія суддів не вважає такими, що дають підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до висновку Великої Плати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів позовна давність не може бути застосована. А тому вказана вимога є необґрунтованою (пункти 65-68).

Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду (пункти 69-81).

У постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-900цс16 Верховний Суд України констатував, що є неправильними та не відповідають нормам матеріального права висновки судів про те, що позовна давність не спливла щодо частини щомісячних платежів за кредитом, право на стягнення яких виникло у межах трьох років до дня звернення банку з позовом до суду. Вказане підтверджується також позицію Великої Палати Верховної Суду про наявність підстав для відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі аргументи правильні висновки суду не спростовують.

Керуючись підпунктом вісім пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень, частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 11.04.2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття й касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис І. В. Міхасішин

Підпис В. П. Рибчинський

Згідно з оригіналом.

Головуючий суддя Л. О. Голота