ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 634/106/16-ц

провадження № 61-8384св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 7 вересня 2016 року, ухвалене у складі судді Нестеренко О. С., та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 1 жовтня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Коваленко І. П., Бездітко В. М., Довгаль А. П.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулась із позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 7 травня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_6 у борг 10 000 грн на строк до 7 травня 2014 року, про що ОСОБА_5 власноручно складено розписку.

За умовами п. 3 договору позики, у випадку прострочення повернення боргу ОСОБА_5 виплачує штраф у розмірі 0,5 процентів від суми боргу за кожний день прострочення.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, його спадкоємцем є позивач ОСОБА_4

Оскільки у строк, встановлений договором позики, відповідач борг у сумі 10 000 грн. не повернув, позивач як спадкоємець кредитора просила стягнути в судовому порядку суму непогашеної заборгованості у розмірі 10 000 грн та штраф у розмірі 0,5 процентів від суми боргу за кожний день прострочення за 688 днів у загальному розмірі 34 400 грн, а всього 44 400 грн.

Рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 7 вересня 2016 року позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_5 борг за договором позики в сумі 44 400 грн, а також відшкодовано витрати зі сплати судового збору в розмірі 551,20 грн та судові витрати за повідомлення відповідача в розмірі 278,40 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у належній формі укладено договір позики, позивач ОСОБА_4 є спадкоємцем кредитора, отже до стягнення підлягають всі суми, що вказані у розписці, із урахуванням штрафу у розмірі 0,5 процентів від суми боргу за кожний день прострочення, що складає 688 днів (кількість прострочених днів).

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 1 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, вважаючи їх такими, що відповідають встановленим у справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

У грудні 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення районного суду і ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не з'ясували фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, не встановили характер правовідносин, що виник між сторонами із договору позики; не врахували, що розписка є підробленою та насправді між сторонами укладено договір оренди земельної ділянки, тобто не встановили справжню правову природу договору.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та ухвалою цього ж суду від 6 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що 7 травня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладена угода щодо позики грошових коштів в розмірі 10 000 грн з кінцевим терміном повернення 7 травня 2014 року.

На підтвердження укладення договору позики позичальник власноручно склав відповідну розписку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, його спадкоємцем є позивач ОСОБА_4

Також суд встановив, що спадкоємець кредитора звернувся до відповідача із вимогою про повернення грошей.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з укладення договору позики у належній формі, що свідчить про виникнення відповідних позикових правовідносин. Вважав доведеними вимоги про стягнення сум, визначених у договорі: основної суми боргу та штрафу у відповідності до п. 3 договору позики, яким визначено, що у випадку прострочення повернення боргу відповідач виплачує штраф у розмірі 0,5 процентів від суми боргу за кожний день прострочення.

Проте повністю з такими висновками погодитись не можна, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального права.

Так, відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1219 ЦК України врегульовано перелік прав та обов'язків особи, які не входять до складу спадщини.

Зокрема, не входять до складу спадщини права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

За частиною другою статті 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора.

За змістом положень статтей 616, 617 ЦК України та статті 1230 ЦК України право на стягнення неустойки або штрафу виникає на підставі рішення суду, отже у даному випадку при вирішенні позову застосуванню підлягає саме стаття 1219 ЦК України, адже до спадкоємця переходить право на стягнення неустойки (штрафу, пені) у зв'язку з невиконанням боржником спадкодавця договірних зобов'язань, яка була присуджена судом спадкодавцеві за його життя.

Таким чином, до позивача як до спадкоємця кредитора, перейшло право вимоги за договором позики, за виключенням права на стягнення неустойки (штрафу, пені) у зв'язку з невиконанням боржником спадкодавця своїх договірних зобов'язань, яка не була присуджена судом спадкодавцеві за його життя, тому до спадкоємця кредитора, позивача ОСОБА_4, таке право не перейшло.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного касаційний суд задовольняє касаційну скаргу частково, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу за прострочення виконання зобов'язань за договором позики у розмірі 34 400 грн. та ухвалює в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

У частині задоволення позовних вимог про стягнення неповерненої суми позики суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Так, згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи, викладені у касаційній скарзі щодо недоведеності реальності договору позики, а також того, що насправді сторонами укладено договір оренди земельної ділянки, зводяться до незгоди заявника з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Викладене відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги в цій частині без задоволення, а судових рішень у цій частині - без змін.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Ураховуючи загальну суму задоволених позовних вимог у розмірі 10 000 грн та сплачені сторонами суми судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, з позивача на користь відповідача підлягає відшкодуванню 579,69 грн.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 7 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 1 жовтня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_5 штрафу у розмірі 34 400 грн скасувати з ухваленням у цій частині нового рішення.

Відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_5 штрафу у розмірі 34 400 грн.

Рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 7 вересня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судового збору в сумі 551,20 грн скасувати.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 579, 69 грн судового збору.

У іншій частині рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 7 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 1 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. А. Стрільчук С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик