Справа № 148/2421/16-ц
Провадження № 22-ц/801/375/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 рокуСправа № 148/2421/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Марчук В.С., Сопруна В.В.

Секретар: Пантелеймонова А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 5 листопада 2018 року за клопотанням ОСОБА_3 про зустрічне забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Тульчинської міської ради Вінницької області і ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення сесії міської ради про встановлення межі земельних ділянок,

Ухвалу постановив суддя Ковганич С.В.

Ухвалу постановлено у м. Тульчині Вінницької області

Повний текст ухвали складено 5 листопада 2018 року,

Встановив:

В листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до Тульчинської міської ради Вінницької області і ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення сесії міської ради про встановлення межі земельних ділянок та її відновлення.

Також в листопаді 2016 року позивач ОСОБА_4 подала до суду заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2016 року з метою забезпечення позову зупинено дію оскаржуваного рішення 17 (позачергової) сесії Тульчинської міської ради 7 скликання від 14 листопада 2016 року № 338 «Про встановлення межі між присадибними земельними ділянками АДРЕСА_1; заборонено Тульчинській міській раді вчиняти будь-які дії та приймати рішення щодо земельних ділянок по АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, в тому числі в частині винесення встановлених меж цих земельних ділянок в натурі на місцевості із встановленням межових знаків та передавання їх на зберігання; заборонено суміжному землекористувачу ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії, пов'язані із встановленням межі земельних ділянок по вулиці АДРЕСА_2 і АДРЕСА_3: демонтажу існуючого паркану суміжного землекористувача ОСОБА_4, руйнування прибудов встановлених на межі даних земельних ділянок, будівництво власного паркану за новими межами.

24 жовтня 2018 року відповідач ОСОБА_3 подала в суд клопотання про зустрічне забезпечення позову в порядку ст. 154 ЦПК України, мотивуючи свої вимоги тим, що вимоги позивача про забезпечення позову, які задоволені ухвалою суду першої інстанції, обмежують її права та законні інтереси, визначені ст. 316, 317, 319, 321, 373, 375 ЦК України щодо розпорядження, володіння та користування житловим будинком та земельною ділянкою площею 0,0445 га, оскільки неможливість виготовлення технічної документації дозволена рішенням № 350 Тульчинської міської ради від 15 грудня 2016 року позбавляє її не тільки оформити право власності на земельну ділянку, але й вільно користуватись та володіти земельною ділянкою та будинком, здійснювати на земельній ділянці будівництво, добудови, прибудови, і на вигідних умовах розпорядитися нерухомим майном.

В зв'язку з цим просила застосувати заходи зустрічного забезпечення позову шляхом внесення позивачем ОСОБА_4 на депозитний рахунок суду коштів в сумі 96 700 грн., що є збитками, які можуть бути спричинені їй забезпеченим позовом в разі відмови в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 5 листопада 2018 року в задоволенні клопотання відповідача про зустрічне забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить ухвалу скасувати, задовольнити її клопотання та застосувати заходи зустрічного забезпечення позову ОСОБА_4 шляхом внесення останньою на депозитний рахунок суду першої інстанції коштів в сумі 96 700 грн.

Зазначила, що ухвалу суду вважає незаконною та необґрунтованою через порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Всі учасники справи, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справ, у судове засідання не з'явилися.

Представник позивача надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги і залишити без змін ухвалу суду першої інстанції.

Представник відповідача - Тульчинської міської ради, відзиву не надав, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши копії матеріалів цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Як свідчать матеріали справи ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2016 року вжито заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваного рішення 17 (позачергової) сесії Тульчинської міської ради 7 скликання від 14 листопада 2016 року № 338 «Про встановлення межі між присадибними земельними ділянками АДРЕСА_1; заборонено Тульчинській міській раді вчиняти будь-які дії та приймати рішення щодо земельних ділянок по вул. АДРЕСА_2 і АДРЕСА_3, в тому числі в частині винесення встановлених меж цих земельних ділянок в натурі на місцевості із встановленням межових знаків та передавання їх на зберігання; заборонено суміжному землекористувачу ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії, пов'язані із встановленням межі земельних ділянок по вул. АДРЕСА_2 і АДРЕСА_3: демонтажу існуючого паркану суміжного землекористувача ОСОБА_4, руйнування прибудов встановлених на межі даних земельних ділянок, будівництво власного паркану за новими межами.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Підпунктом 9 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Разом з цим частиною 4 цієї статті передбачено, що закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Обов'язок суду застосовувати зустрічне забезпечення прямо встановлений ч. 3 ст. 154 ЦПК України, згідно якої суд зобов'язаний застосувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Обставини, передбачені ч. 2 ст. 154 ЦПК України, які б зобов'язували суд застосувати зустрічне забезпечення, відповідачем ОСОБА_3 не доведено та судом не встановлено.

За відсутності обставин, які є обов'язковою підставою для застосування зустрічного забезпечення, таке забезпечення є правом, а не обов'язком суду та може бути застосовано лише за наявності обґрунтованої можливості завдання відповідачу збитків у результаті забезпечення позову.

За наведених обставин апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання відповідача про зустрічне забезпечення позову з огляду на те, що на день забезпечення позову чинне цивільне процесуальне законодавство не містило положень про застосування зустрічного забезпечення, а застосування зустрічного забезпечення згідно зі ст. 154 ЦПК України в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року, призведе до встановлення нових обов'язків для позивача, що суперечить ч. 4 ст. 3 ЦПК України, а також те, що відповідачем не доведено обставин, передбачених ч. 2 ст. 154 ЦПК України, які є підставою для обов'язкового застосування зустрічного забезпечення судом.

Доводи апеляційної скарги відповідача правильних висновків суду не спростовують.

Ухвала суду є законною і обґрунтованою, постановленою з дотриманням норм процесуального права, в зв'язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 5 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:М.В. Матківська
Судді:В.С. Марчук
В.В. Сопрун

Повний текст судового рішення складено 26 грудня 2018 року