Постанова

Іменем України

10 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 464/2954/15-ц

провадження № 61-18335св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - Львівське комунальне підприємство «Старий Сихів»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка підписана ОСОБА_4, на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 березня 2016 року у складі судді: Борачка М. В. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Ніткевича А. В., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ЛКП «Старий Сихів» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачі зареєстровані і проживають за адресою: АДРЕСА_1. Для мешканців цієї квартири в ЛКП «Старий Сихів» відкрито особовий рахунок по нарахуванню та внесенню плати за надані житлово-комунальні послуги №019. Відповідно до розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради вказаний будинок перебуває на балансі та утриманні ЛКП «Старий Сихів», який забезпечує надання житлово-комунальних послуг, зокрема щодо утримання будинку та прибудинкової території, а також постачає теплову енергію для центрального опалення.

Відповідачам вручалось попередження та пропозиції щодо оплати боргу, проте вони борг не оплатили.

З урахуванням уточнення позовних вимог позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 заборгованість за надані житлово-комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з січня 2001 року по березень 2015 року у розмірі 2 929,72 грн, стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за постачання центрального опалення за період з жовтня 2002 року по березень 2015 року у розмірі 1 869,61 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 03 березня 2016 року позов ЛКП «Старий Сихів» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ЛКП «Старий Сихів» заборгованість за житлово-комунальні послуги з утримання будинку за період з 23 лютого 2006 року по 31 березня 2015 року в розмірі 1 334,33 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ЛКП «Старий Сихів» заборгованість за центральне опалення за період з 01 жовтня 2002 року по 31 березня 2015 року в розмірі 960,83 грн. Вирішено питання про розподіл судового збору. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що ЛКП «Старий Сихів» здійснював відповідачам постачання центрального опалення та надавав послуги з утримання будинку. Відповідачі частково оплачували постачання центрального опалення та послуги з утримання будинку із врахуванням наданих відповідачу ОСОБА_4 пільг. Суд першої інстанції послався на висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, згідно з якою споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному розмірі.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилено, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду мотивована тим, що суд першої інстанції зробив правильний висновок, що між сторонами виникли договірні відносини, позовна давність позивачем станом на квітень 2015 року не пропущена, врахував, що ОСОБА_4 є ветераном органів внутрішніх справ і з березня 2005 року позивач нараховує йому пільгу у розмірі 50% на житлово-комунальні послуги, а також ОСОБА_4 є учасником бойових дій і з квітня 2007 року позивач нараховує йому пільгу у розмірі 75% на житлово-комунальні послуги. З урахуванням цих обставин суд першої інстанції правильно обчислив розмір заборгованості за житлово-комунальні послуги з центрального опалення за період з 01 жовтня 2002 року по 31 березня 2015 року та з утримання будинку за період з 23 лютого 2006 року по 31 березня 2015 року.

У січні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 через представника ОСОБА_4 подали касаційну скаргу на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 вересня 2016 року, в якій просять скасувати оскаржені рішення і призначити справу до розгляду в загальному порядку.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

- відповідачі не були належним чином повідомлені про розгляд справи у суді апеляційної інстанції;

- рішення апеляційного суду надіслане із порушенням строку, передбаченого частиною третьою статті 222 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень);

- суди не дотрималися умов проведення заочного розгляду справи, а також порушили вимоги статей 128, 208, 212 - 216, 218 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень);

- проти посадових осіб позивача порушено кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 367 КК України, оскільки вони умисно не бажали провести ремонт між панельних швів будинку АДРЕСА_1, чим заподіяли збитків;

- позивач встановив пільги лише з березня 2005 року, хоча вони повинні застосовуватися з моменту звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ - 14 січня 2000 року;

- позивач здійснює нечесну підприємницьку практику, оскільки на отримання постачання центрального опалення та послуг з утримання будинку відповідачі згоди не надавали;

- крім того ці послуги надавалися не в повному обсязі і є неякісними, оскільки позивач не здійснює ремонт між панельних швів будинку, не здійснює контроль за його технічним станом;

- суди неправильно застосували положення пунктів в, г пункту 1 Постанови КМ України від 01 серпня 1996 року № 879 «Про встановлення норм користування житлово-комунальними послугами громадянами, які мають пільги щодо їх оплати», оскільки вони суперечать рішенню Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 (справа щодо права на пільги);

- суди не врахували рішень Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004 (справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів), оскільки позивач оплату використовує не за призначенням.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності відповідачам.

Відповідно до пункту 1.2 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 365 від 08 червня 2007 року, прийнятого на виконання наказу порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг у житловому фонді, затвердженого наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 25 квітня 2005 року № 60, виконавцем послуг з централізованого опалення у житлових будинках м. Львова визначено житлово-експлуатаційні підприємства (ЛКП, ЖКК, ЖКП, БУ та інші) або інші суб'єкти господарювання, предметом діяльності яких є надання вказаного виду послуг.

Згідно з підпунктом 4.1 пункту 4 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №365 від 08 червня 2007 року, виконавців житлово-комунальних послуг зобов'язано забезпечити укладення договорів з виробниками послуг з теплопостачання (ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ін.) - на постачання теплової енергії.

На виконання рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 365 від 08 червня 2007 року, ЛКП «Старий Сихів» укладало з ЛМКП «Львівтеплоенерго» договір на постачання теплової енергії до будинку АДРЕСА_1.

Згідно цього договору ЛМКП «Львівтеплоенерго», як теплопостачальна організація, забезпечує постачання теплової енергії для опалення в потрібних обсягах в період опалювального сезону, а ЛКП «Старий Сихів», як споживач, зобов'язується отримувати та оплачувати одержану теплову енергію для опалення за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Суди встановили, що ЛКП «Старий Сихів» здійснює постачання теплової енергії до квартир вказаного будинку (обслуговування внутрішньо-будинкової мережі централізованого опалення та гарячого водопостачання).

Суди встановили, що згідно з відомостями про нарахування та оплату послуг наданих позивачем ЛКП «Старий Сихів», станом на березень 2015 року відповідачі заборгували за утримання будинку та прибудинкової території за період з січня 2001 року по березень 2015 року - 2 929,72 грн, за послуги з центрального опалення за період з жовтня 2002 року по березень 2015 року - 1 869,61 грн.

При частковому задоволенні позову суди зробили висновок, що ЛКП «Старий Сихів» здійснювало постачання теплової енергії відповідачам та надавав послуги з утримання будинку та прибудинкової території, а відповідачі частково оплачували постачання теплової енергії та надані послуги за утримання будинку та прибудинкової території із врахуванням наданих відповідачу ОСОБА_4 пільг. Тому з відповідачів підлягає стягненню заборгованість в межах позовної давності, а саме за житлово-комунальні послуги з центрального опалення за період з 01 жовтня по 31 березня 2015 року та з утримання будинку за період з 23 лютого 2006 року по 31 березня 2015 року.

Колегія суддів погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов'язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов'язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов'язання.

Оскільки постачання теплової енергії та послуги з утримання будинку та прибудинкової території відповідачами періодично оплачувалися і цими діями позовна давність переривалася, то суди правильно визначили період, за який підлягає стягненню заборгованість.

Встановивши, що ЛКП «Старий Сихів» здійснювало відповідачам постачання теплової енергії відповідачам та надавало послуги з утримання будинку та прибудинкової території, суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позову.

Твердження у касаційній скарзі про те, що позивач застосував пільги лише з березня 2005 року, хоча вони повинні надаватися з моменту звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ - 14 січня 2000 року, а також те, що суди не врахували відповідні рішення Конституційного Суду України, є необґрунтованим. Оскільки аналіз змісту оскаржених рішень свідчить, що суди при обчисленні розміру заборгованості врахували наявність у ОСОБА_4 пільг.

Аргумент касаційної скарги про те, що відповідачі не були належним чином повідомлені про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, колегія суддів відхиляє. Аналіз матеріалів справи свідчить, що відповідачі повідомлялися про судове засідання на 13 вересня 2016 року о 16 год. 30 хв. в апеляційному суді судовими повістками: ОСОБА_4 (а.с. 293а, Т. 2), ОСОБА_5 (а.с. 293, Т. 2), ОСОБА_6 (а.с. 293б, Т. 2), які були надіслані за адресою, яка була зазначена в апеляційній скарзі: АДРЕСА_1, і повернулися за закінченням терміну зберігання.

Згідно частини п'ятої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом) судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Твердження про те, що рішення апеляційного суду надіслане із порушенням строку, передбаченого частиною третьою статті 222 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) не є підставою для його скасування, що узгоджується із вимогами частини другої статті 410 ЦПК України.

Доводи у касаційній скарзі, що суди не дотрималися умов проведення заочного розгляду справи необґрунтовані, оскільки заочне рішення судом першої інстанції не приймалося. Посилання на статті 224-228 ЦПК України у рішенні Сихівського районного суду м. Львова від 03 березня 2016 року виключені ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 28 квітня 2016 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка підписана ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель