Справа № 214/3100/18
19 грудня 2018 року м. Кривий Ріг
Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі
головуючого судді - Чернової Н.В.,
при секретарі - Звада Л.В.,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа Служба у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради про позбавлення батьківських прав, в якому просить позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4; стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 аліменти на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення нею повноліття.
Позивач у судове засідання, не з'явилась, надала суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. У разі неявки відповідача, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями, повернутими поштовим відділенням у зв'язку з закінченням терміну їх зберігання, однак у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Будь-яких заяв про відкладення розгляду справи чи інших клопотань до суду від відповідача не надходило. Відзив на позов у встановлений судом строк відповідач, також, до суду не подав.
Представник третьої особи, в судове засідання не з'явилась, надала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги ОСОБА_1 підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача без поважних причин, повідомленого належним чином, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній доказів.
Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідує, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено.
У зв'язку з цим, з огляду на належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів.
Згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, яка стосується захисту інтересів малолітньої дитини, категорію та складність справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини цієї справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог за таких підстав.
Згідно з ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; є хронічним алкоголіком або наркоманом, тощо.
Положеннями ст.165 СК України встановлено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має, зокрема, особа, в сім'ї якої проживає дитина.
Так, судом встановлено, що сторони мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, матір'ю дитини є позивач - ОСОБА_1, батьком - ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №1277 (а.с.12).
Після народження дитини, 13.09.2008 року, позивач та відповідач уклали шлюб, що був зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №721, але 12.03.2012 року розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с.13).
Окрім того, рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.02.2012 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до повноліття дитини (а.с.14).
Як видно з довідки №13 від 30.03.2018 року, виданої ТОВ «Нова-Ком», в склад сім'ї ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, окрім неї, входить дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.18).
Відповідно до характеристики №22 від 04.12.2017 року, виданої директором КПМНЗ «Криворізька міська музична школа №14» КМР на ученицю ОСОБА_3, дитина позитивно характеризується, активно приймає участь у фестивалях та конкурсах, завдяки фінансуванню матері ОСОБА_1, яка активно приймає участь у житті колективу та бажаннях дитини займатися в музичній школі, регулярно відвідує школу (а.с.19). При цьому, директором КПМНЗ «Криворізька міська музична школа №14» КМР 04.12.2017 видано довідку №21, відповідно до якої батько ОСОБА_1 участі у вихованні дитини не приймає, музичну школу не відвідує (а.с.21).
Також, директором КЗШ №32 Криворізької міської ради Дніпропетровської області надано психолого-педагогічну характеристику сім'ї ОСОБА_3, учениці 6-А класу, з якої видно, що сім'я складається з двох осіб, матері ОСОБА_1 та дитини ОСОБА_3 Сім'я проживає за адресою: АДРЕСА_1 в трикімнатній квартирі разом з бабусею. Дохід сім'ї складається з заробітної плати матері та пенсії бабусі. Батько дитини матеріальної допомоги не надає та не виконує батьківські обов'язки. Атмосфера в сім'ї доброзичлива. Мати піклується про доньку, забезпечує всім необхідним для навчання та виховання, підтримує тісний зв'язок з класним керівником, виконує поради педагогів, бере посильну участь в позашкільних заходах (а.с.22). Аналогічні відомості, також, зазначені у характеристиці на ОСОБА_3, відповідно до якої мати дівчинки цікавиться навчанням доньки та відповідально ставиться до її виховання, регулярно відвідує школу (а.с.26). При цьому, директором КЗШ №32 17.11.2017 видано довідку №212, відповідно до якої батько ОСОБА_1 участі у вихованні дитини не приймає, школу не відвідує (а.с.23).
Окрім того, відповідно до акта, складеного мешканцями будинку №9 м-ну 4-й Зарічний від 30.03.2018 року, ОСОБА_1 не відвідує свою доньку ОСОБА_3, не проживає за вказаною адресою останні три роки. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 проживає з матір'ю (а.с.25).
Як видно з висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 №10/36-4012 від 01.10.2018 року, виконком Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради вважає доцільним позбавити батьківських прав останнього у відношенні малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4. (а.с.43-45).
Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року та рішенні у справі «Олссон проти Швеції» від 27.02.1992 року зазначив, що «…між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків».
Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Як визначено положеннями ст.ст.141, 153 СК України, яка кореспондує зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний, моральний стан. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач не спілкується з дитиною, не приймає участі в її житті, донька проживає разом з нею та знаходиться на її повному утриманні, а ОСОБА_2 нехтує своїми батьківськими обов'язками, при тому, що жодних перешкод у цьому відповідачу не чиниться, у зв'язку з чим вважає, що вінсвідомо ухиляється від виховання доньки. Перевіряючи обґрунтованість таких вимог позивача, в контексті дослідження обсягу наявних доказів в їх сукупності, суд виходить з наступного.
Так, під час вивчення матеріалів справи судом не встановлено жодних обставин чинення позивачем перешкод в спілкуванні відповідача з дитиною, оскільки відсутні будь-які письмові докази, як б свідчили про спроби ОСОБА_1 протягом всього періоду часу проживання дитини з матір'ю, вирішити вказане питання, визначити порядок участі батька у вихованні доньки.
Поміж іншим, відомості, що містяться у довідках, наданих навчальними та позашкільними закладами, які відвідує дитина підтверджують, що інтересу до виховання, навчання доньки батько ОСОБА_1 не проявляв, жодного разу до вказаних закладів не з'являвся, вихованням ОСОБА_3 займається лише мати ОСОБА_1
Зазначені обставини в їх сукупності суд розцінює, як свідчення відсутності прояву уваги до дитини з боку відповідача ОСОБА_1, його незацікавленість життям, здоров'ям, благополуччям та майбутнім доньки, адже відсутність спроб налагодити контакт з дитиною, визначити порядок участі у його вихованні, стабільному спілкуванні є наслідком самоусунення від виконання батьківських обов'язків та легковажного відношення до їх виконання.
Окрім того,відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі ст.ст.141, 180 СК України, батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька.
Також, суд приймає до уваги ту обставин, що в судові засідання ОСОБА_1 жодного разу так і не з'явився, будучи повідомленим належним чином про місце, день та час розгляду справи. Причини його неявки суду невідомі, будь-яких пояснень з приводу поважності причини своєї неявки він не надавав. Такі обставини суд розцінює, як легковажне ставлення до вирішення судом справи, а також відсутність зацікавленості в ухваленні судом рішення на його користь та переконання в тому, що батьківські права він має намір виконувати.
Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.
Відповідно до ч.5 ст.19 СК України та Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМУ №866 від 24.09.2008 року, при розгляді спорів, що виникають із сімейних відносин та стосуються, зокрема, позбавлення батьківських прав, орган опіки та піклування надає письмовий висновок.
Так, як видно з висновку про доцільність позбавлення батьківських прав №10/36-4012 від 01.10.2018 року, служба у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради вважає за доцільне позбавити ОСОБА_1 батьківських прав, оскільки під час розгляду вказаного питання ними встановлено низку підстав, які свідчать про неналежне виконання останнім батьківських обов'язків та ухилення від них (а.с.43-45).
В контексті приписів ч.6 ст.19 СК України, рішення органу опіки та піклування не є для суду обов'язковим, а підлягає оцінці поряд з іншими доказами.
Отже, з урахуванням вимог зазначеної вище правової норми та положень ст.89 ЦПК України, суд погоджується із вказаним висновком про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_1, оскільки в ході судового розгляду знайшли підтвердження факти неналежного виконання ним батьківських обов'язків, які виражається у його пасивній поведінці по відношенню до доньки, відсутності з його боку піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, не прийняття участі в її житті. При цьому, така поведінка ОСОБА_1, на переконання суду, є винною та свідомою.
Так, відповідно до ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Згідно з ч.1 ст.164 СК України, у випадку ухилення матері, батька дитини від виконання своїх обов'язків по її вихованню, вони можуть бути позбавленні судом батьківських прав.
Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
При цьому, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування обов'язками.
Позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Таким чином, на думку суду, позбавлення батьківських прав можливе лише у разі винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, при цьому докази, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання обов'язків щодо виховання дитини мають бути безспірними.
При вирішенні справи, суд також приймає до уваги положення принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй від 20.11.1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своїми батьками.
Поміж іншим, суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на передбачене ст.169 СК України право на поновлення батьківських прав в судовому порядку після зміни його поведінки як особи, позбавленої батьківських прав, обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав з переосмисленням його ставлення до доньки.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 з приводу зміни розміру стягнутих з ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3, суд приходить до наступних висновків.
Статтею 166 СК України закріплено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавлення батьківських прав, суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», яка кореспондується з ст.27 Конвенції ООН про права дитини, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно зі ст.ст.141, 180 СК України, батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, тобто такий обов'язок є особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини щодо належного матеріального забезпечення є законодавчо передбачена можливість зміни раніше визначеного рішенням суду способу стягнення аліментів, залежно від зміни певних життєвих обставин.
Також, відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі, за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
З аналізу вказаної норми вбачається право позивача звернутись з позовом про зміну способу стягнення аліментів.
Окрім того, згідно з ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Отже, враховуючи зміст ст.192 СК України, зміна способу стягнення аліментів, визначеного рішенням суду, не вважається незмінним і може бути змінений за рішенням суду за наявності підстав, визначених вказаною нормою. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.
При цьому, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей, зокрема, ст.182, 183 СК України.
Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 10 вересня 2018 року (справа № 486/466/18).
При визначенні способу стягнення аліментів, суд, враховуючи вимоги ст.182 СК України, виходить з такого.
Мінімально необхідний рівень матеріального забезпечення дитини відповідного віку встановлений на законодавчому рівні, а саме частиною 2 статті 182 встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
При цьому, як видно з копії рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.02.2012 року, з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до повноліття дитини (а.с.14).
Враховуючи встановлені обставини, виходячи із принципів справедливості, добросовісності, розумності, відповідності моральним засадам суспільства та захисту прав малолітньої дитини, зважаючи на значну зміну з часу ухвалення рішення суду від 22.02.2012 року мінімально необхідного рівня матеріального забезпечення дитини відповідного віку, на рівний обов'язок батьків утримувати дитину, суд вважає, що достатніми та фінансово можливими для відповідача для забезпечення належного рівня життя дитини будуть аліменти в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а вимоги позивача в частині зміни розміру аліментів є обґрунтованими і доведеними, а відтак такими, що підлягають задоволенню.
На переконання суду, такий розмір аліментів не ставитиме платника аліментів у скрутне для нього становище, не є завищеним в нинішніх умовах проживання, економічній ситуації в країні та пов'язаний зі значним зростанням цін.
Отже, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_3 та зміни розміру стягнутих з нього на її утримання аліментів в повному обсязі.
Окрім того, згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки ОСОБА_1 при поданні до суду позовної заяви не майнового характеру про позбавлення відповідача батьківських прав сплатила 704 грн. 80 коп. судового збору а з урахуванням того, що рішення судом ухвалюється на користь позивача, суд приходить до висновку, що вказану суму потрібно стягнути в користь позивача з відповідача.
Також, оскільки рішення в частині збільшення розміру аліментів ухвалюється на користь позивача, яка на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.
Керуючись ст.ст.4, 6, 7, 12, 76, 77, 81, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради про позбавлення батьківських прав - задовольнити.
Позбавити батьківських прав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2) відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2) аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 17.05.2018 року і до досягнення дитиною повноліття, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_10 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1).
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_10 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2) на користь держави судовий збір в сумі по 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня його проголошення, не подання заяви про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно ст.285 ЦПК України та поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення виготовлено 29 грудня 2018 року.
Суддя Н.В. Чернова