Дата документу Справа №
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2018 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 325/607/18

Провадження №22-ц/778/3216/18

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Подліянової Г.С.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 19 липня 2018 року в складі судді Апалькової О.М. в справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення суми вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 про стягнення суми вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що на підставі наказу №2 від 12 липня 2016 року вона стала обіймати посаду бухгалтера з посадовим окладом у розмірі 3 400 грн. та з нею був укладений трудовій договір на безстроковий період з 13.07.2016 року.

За весь час роботи сумлінно виконувала трудові обов'язки, покладені на неї договором, посадовою інструкцією та правилами трудового розпорядку, не отримувала від роботодавця будь-яких зауважень щодо вчасності та якості виконуваної роботи.

В той же час, відповідач не виконував взяті на себе за трудовим договором обов'язки, періодично затримував виплату заробітної плати, зокрема за лютий та березень 2018 року вона отримала тільки перед днем звільнення 12 квітня 2018 року. Заробітну плату за січень 2018 року частково у сумі 2394 грн.68 коп. вона отримала тільки 17 квітня 2018 року, тобто вже після звільнення і цей факт підтверджуються обставинами грубого порушення відповідачем її права на своєчасне отримання оплати праці.

У зв'язку з цим, 02.04.2018 року вона змушена була написати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Наказом №16 від 11 квітня 2018 року її було звільнено з посади бухгалтера з 13.04.2018 року за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з виплатою їй компенсації за невикористану частину основної щорічної відпустки та невикористану основну щорічну відпустку із зняттям з неї матеріальної відповідальності та покладених на неї обов'язків касира.

В той же час, вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, як передбачено ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відповідач не виплатив, тому 18.04.2018 року вона звернулась до відповідача з вимогою виплатити їй вихідну допомогу при звільненні, однак 24.04.2018 року відповідачем їй була направлена відмова в задоволенні вимоги.

Посилаючись на вказані обставини та на вину відповідача у несвоєчасному розрахунку при звільненні, просила стягнути на її користь з відповідача вихідну допомогу при звільненні в сумі 12 651 грн. та суму середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги з дня звільнення 14 квітня 2018 року до дня ухвалення судового рішення у справі з розрахунку суми середнього заробітку 4 217 грн. на місяць та суми середньоденного заробітку у розмірі 205,71 грн.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 19 липня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що єдиною підставою розірвання трудового договору було невиконання відповідачем законодавства про працю, вважає що її було звільнено саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а отже вона має право на вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, яку відповідачем під час звільнення виплачено не було.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справив межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності підстав вважати, що звільнення позивачки відбулося саме з підстав, зазначених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку із порушенням щодо неї трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду з огляду на наступне.

Встановлено, що відповідно до наказу №2 від 12.07.2016 р. ФОП ОСОБА_2 з 13.07.2016 року було укладено трудовий договір з ОСОБА_1 на безстроковий період (а.с.11).

Згідно із наказом №16 від 11.04.2018 р. ОСОБА_1 звільнено за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 13.04.2018 р. на підставі її заяви від 02.04.2018 р (а.с.20-21).

Згідно з ч. 1 п. 4 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. ст. 38, 39 КЗпП України).

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно, та перелік яких міститься у вказаній статті.

Згідно із ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. п. 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, на правлення на альтернативну (невійськову) службу (п. 3 ст. 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст. ст. 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п. 5 ч. 1 ст. 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України.

Оскільки ст. 38 КЗпП України передбачено декілька підстав для звільнення працівника за власним бажанням, а позивачкою у заяві про звільнення від 02.04.2018 року не зазначено причин, які спонукали її до розірвання трудового договору та правових підстав для розірвання договору, наказ №16 від 11.04.2018 р. про звільнення позивачки не визнано незаконним, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачка звільнена за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, а тому відсутні підстави для сплати роботодавцем вихідної допомоги у розмірі, визначеному ст. 44 КЗпП України для звільнених за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності на другій сторінці оскаржуваного рішення суду абзацу із протилежним резолютивній частині висновком, колегія суддів вважає опискою, яка підлягає виправленню з власної ініціативи суду або за заявою учасників справи на підставі ст. 269 ЦПК України, та не впливає на законність і обґрунтованість судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 19 липня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2018 року..

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

Г.С. Подліянова