Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 553/2838/15-ц

провадження № 61-3949св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - приватне Полтавське обласне акціонерне товариство по туризму та екскурсіях «Полтаватурист»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року у складі суддів: Пікуля В. П., Прядкіної О. В., Бутенко С. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до приватного Полтавського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Полтаватурист» (далі - ПрАТ) «Полтаватурист» про стягнення одноразової премії, невиплаченої при звільненні працівника, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 15 липня 1998 року по 01 липня 2011 року вона працювала на підприємстві відповідача. У день звільнення з нею був проведений остаточний розрахунок, але не було виплачено одноразову премію в розмірі 46 400 грн за результатами фінансово-господарської діяльності підприємства за 2008 рік та одноразову премію в розмірі 32900 грн за результатами фінансово-господарської діяльності підприємства за 2009 рік.

ОСОБА_2 просила стягнути з ПрАТ «Полтаватурист» на її користь одноразову премію в розмірі 46400 грн за результатами фінансово-господарської діяльності підприємства за 2008 рік, одноразову премію в розмірі 32900 грн за результатами фінансово-господарської діяльності підприємства за 2009 рік, а також 226703,20 грн середнього заробітку з 01 липня 2011 року (день звільнення) по 22 липня 2015 року (день звернення до суду).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 21 січня 2016 року в складі судді Кононенка С. Д. позов ОСОБА_2 до ПрАТ «Полтаватурист» про стягнення одноразової премії, невиплаченої при звільненні працівника, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «Полтаватурист» на користь ОСОБА_2 46400 грн невиплаченої премії за 2008 рік, 32900 грн невиплаченої премії за 2009 рік, 226703,20 грн середнього заробітку за час затримки повного розрахунку (з 01 липня 2011 року по 22 липня 2015 року), а всього 306003,20 грн. Стягнуто з ПрАТ «Полтаватурист» судовий збір на користь держави у розмірі 3060,03 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 20 квітня 2016 року заяву ПрАТ «Полтаватурист» про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 21 січня 2016 року залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент звільнення позивача підстав для невиплати річної премії за 2008 - 2009 роки у відповідача не було. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 21 січня 2016 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Полтаватурист» про стягнення одноразової премії, невиплаченої при звільненні працівника, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відсутні належні докази на підтвердження факту нарахування позивачу одноразової премії в розмірі 46400 грн за результатами фінансово-господарської діяльності товариства за 2008 рік, одноразової премії в розмірі 32900 грн за результатами фінансово-господарської діяльності товариства за 2009 рік. Суд першої інстанції не мотивував, на підставі яких доказів він встановив наявність факту преміювання ОСОБА_2

У серпні 2016 року позивач подала касаційну скаргу, в якій просить оскаржене рішення скасувати та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Апеляційний суд не врахував, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а відповідач не може довести свої заперечення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У вересні 2016 року надійшло заперечення на касаційну скарну, в якому відповідач просить суд у задоволені касаційної скарги відмовити, оскаржене рішення залишити в силі.

Заперечення мотивовано тим, що позивачем не було надано належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_2 була прийнята 15 липня 1998 року в закритого акціонерного товариства (далі - ЗАТ) «Полтаватурист» на посаду чергового адміністратора. Розпорядженням голови правління ЗАТ «Укрпрофтур» з 01 червня 2005 року ОСОБА_2 була затверджена на посаду директора туркомплексу «Турист» - філії ЗАТ «Полтаватурист». 23 липня 2008 року вона була обрана головою правління ЗАТ «Полтаватурист» та директором туркомплексу «Турист» - філії ЗАТ «Полтаватурист».

17 травня 2011 року ЗАТ «Полтаватурист» було перейменоване у приватне Полтавське обласне акціонерне товариство по туризму та екскурсіях «Полтаватурист».

17 травня 2011 року позивача було звільнено з посади голови правління за власним бажанням згідно підпункту «г» пункту 6.1 трудового контракту.

Згідно постанови наглядової ради від 01 липня 2011 року №ПР-66-5 звільнено з посади директора туркомплексу «Турист» - філії ПрАТ «Полтаватурист» з 01 липня 2011 року за угодою сторін, згідно пункту1 статті 36 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції встановив, що розпорядження голови Наглядової ради товариства від 24 березня 2009 року №193 про преміювання ОСОБА_2 на суму 32900 грн та розпорядження голови Наглядової ради товариства від 31 березня 2010 року № 129 про преміювання ОСОБА_2 на суму 46400 грн у документації ПрАТ «Полтаватурист» відсутнє. Згідно вхідної кореспонденції за період з березня 2009 року по травень 2011 року розпорядження голови наглядової ради товариства від 24 березня 2009 року №193, від 31 березня 2010 року № 129 на адресу товариства не надходили. Згідно кадрової документації за період з березня 2009 року по травень 2011 року відповідні накази на виконання розпоряджень голови Наглядової ради товариства від 24 березня 2009 року №193, від 31 березня 2010 року №129 не видавалися, а тому і підстав для нарахування зазначених премій на було.

Згідно бухгалтерської документації за період з березня 2009 року по травень 2011 року кошти на виконання розпоряджень голови Наглядової ради товариства від 24 березня 2009 року № 193, від 31 березня 2010 року №129 не нараховувалися та не виплачувалися.

Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідно до відомостей про нарахування заробітку (доходу) застрахованим особам з березня 2009 року по травень 2011 року кошти згідно розпоряджень голови Наглядової ради товариства 24 березня 2009 року №193 про преміювання ОСОБА_3 на суму 32900 грн., від 31 березня 2010 року №129 про преміювання ОСОБА_2 на суму 46 400 гривень не нараховувалися.

Розпорядження Наглядової ради ЗАТ «Полтаватурист» «Про преміювання голови правління ЗАТ «Полтаватурист» за підсумками 2008 року» за №193 від 24 березня 2009 року та розпорядження Наглядової ради ЗАТ «Полтаватурист» «Про преміювання голови правління ЗАТ «Полтаватурист» за підсумками 2009 року» за вих. №129 від 31 березня 2010 року головою Наглядової ради ЗАТ «Полтаватурист» ОСОБА_4 не підписувалися, керівництвом ПАТ «Укрпрофтур» не видавалися.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що ОСОБА_2 не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту нарахування їй одноразової премії в розмірі 46400 грн за результатами фінансово-господарської діяльності товариства за 2008 рік, одноразової премії в розмірі 32900 грн за результатами фінансово-господарської діяльності товариства за 2009 рік, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило