АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 597/1065/17Головуючий у 1-й інстанції Торська І.В.
Провадження № 22-ц/789/571/18 Доповідач - Бершадська Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Бершадської Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ткач О. І.,

з участю секретаря - Романюк Х.Ю.

апелянта ОСОБА_1 та представників сторін ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 597/1065/17 за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 28 березня 2018 року (ухваленого суддею Торська І.В., повний текст якого складено 3 квітня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом в якому просила: визнати автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2012 року випуску, кузов НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі автомобіль) та будівельні матеріали, використані для будівництва фундаментів житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (далі будинок) об'єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4; в порядку поділу майна подружжя стягнути із ОСОБА_1 на її користь 145 000,00 грн. в якості грошової компенсації 1/2 частки вказаного автомобіля та грошову компенсацію 1/2 частки будівельних матеріалів, використаних для будівництва фундаментів житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами; право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль та будівельні матеріали використані для будівництва фундаментів житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами припинити.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 посилалась на те, що за час перебування в шлюбі з 25.11.2011 року по 30.04.2015 року ними за спільні кошти було придбано у серпні 2012 року автомобіль вартістю 23000,00 доларів США, 10.07.2013 року за 10500,00 доларів США земельну ділянку на якій споруджено фундаменти під житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

На проведення будівельних робіт по спорудженню фундаментів та придбання лісоматеріалів для покрівлі нею особисто було витрачено близько 10000,00 доларів США.

Восени 2014 року вона з їх спільним сином переїхала проживати до своїх батьків в с. Головчинці, тому участі у спорудженні господарської будівлі, яка у 2016 році здана в експлуатацію, як житловий будинок, не приймала.

Враховуючи те, що відповідач без її згоди відчужив спільний автомобіль своєму батькові та те, що будівельні матеріали використані у спорудженні фундаментів, які знаходяться на належній відповідачу земельній ділянці є неподільною річчю просила стягнути в її користь компенсацію 1/2 частини їх вартості.

Зазначила, що середня ціна продажу ідентичного автомобіля становить 288360,00 грн.

Ухвалою від 31.10.2017 року у справі за клопотанням представника позивача призначено будівельно-технічну експертизу на вирішення якої поставлено питання про ринкову вартість будівельних матеріалів, використаних для будівництва спірних фундаментів житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами. Провадження у справі зупинено (а.с. 92-93).

Після надходження висновку будівельно-технічної експертизи ухвалою суду від 22.01.2018 року поновлено провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 118).

Судове засідання призначено на 20.02.2018 року.

В судове засідання 20.02.2018 року представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог, зокрема стягнення компенсації частки автомобіля та будівельних матеріалів в розмірі 187434,00 грн і 52986,69 грн., що становить 65 відсотків від їх загальної вартості.

Обставиною, що має істотне значення для відступлення від рівності часток подружжя зазначив, що син з часу припинення шлюбних відносин проживає з позивачем, відповідач не надає коштів на його утримання .

Крім цього зазначив, що відповідач, бажаючи ухилитись від поділу майна подружжя, в січні 2015 року перереєстрував спірний автомобіль придбаний за кошти подружжя, без її згоди, на свого батька ОСОБА_5, що свідчить про приховування та витрачання ним спільного майна подружжя на шкоду інтересам сім'ї (а.с. 145-147).

Ухвалою суду від 20.02.2018 року відмовлено в прийнятті заяви представника позивача про збільшення позовних вимог з тих підстав, що вказана заява змінює предмет і підставу позову та суперечить вимогам ч.3 ст. 49 ЦПК України (а.с. 153).

Рішенням Заліщицького районного суду від 28 березня 2018 року позов задоволено частково. Вирішено:

Визнати автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2012 року випуску, кузов НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Стягнути із ОСОБА_1,на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Mitsubishi Lancer, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що становить 144 180,00 грн.

Право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2012 року випуску, кузов НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1 припинити.

Визнати будівельні матеріали, використані для будівництва фундаментів житлового будинку, гаражу, вигрібної ями по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів використаних для будівництва фундаментів житлового будинку, гаражу, вигрібної ями по АДРЕСА_1, вартість яких становить 33 963 гривні 40 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду сторони звернулись з апеляційними скаргами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів використаних у будівництві фундаментів житлового будинку, гаражу, вигрібної ями та в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути на її користь 52986 грн. 96 коп. грошової компенсації частки будівельних матеріалів використаних для будівництва фундаментів житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, що становить 65% від загальної вартості. Рішення суду в частині стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля змінити, стягнути з ОСОБА_1 187434,00 грн., що також становить 65% від загальної вартості автомобіля.

Позивач зазначила, що суд порушив вимоги ЦПК України та безпідставно не прийняв заяви про збільшення позовних вимог, оскільки вказана заява була подана нею у визначений ч.3 ст. 279 ЦПК України строк. Вказана заява не змінювала предмету та підстави позову, а лише збільшувала розмір позовних вимог з наведеним обґрунтуванням такого збільшення без зміни первісних підстав позову.

Не погоджується з висновком суду, що фундаменти літньої кухні і вигрібної ями будувались у 2015 році, а не влітку 2014 року під час їх спільного проживання, що спростовується поясненнями її батька та скріншотом із зображенням земельної ділянки відповідача станом на 17 березня 2015 року на якому видно всі збудовані фундаменти.

Вважає, що суд, визнаючи за нею право власності на 1/2 використаних у будівництві фундаментів будівельних матеріалів, вийшов за межі позовних вимог, чим порушив вимоги ч.2 ст. 264 ЦПК України, адже такі вимоги не заявлялись та не захистив її право.

Суд послався на ч.ч. 4,5 ст. 71 СК України та на ст. 365 ЦК України однак повинен був застосовувати ст.ст. 364, 370 ЦК України, які були підставами позову та стягнути на її користь компенсацію у заявленій нею частці 65% від їх вартості.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що суд не з'ясував походження коштів за які було придбано автомобіль та збудовано фундаменти жилого будинку з господарськими будівлями і спорудами та необґрунтовано прийшов до висновку, що це майно набуте за кошти подружжя і тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Суд безпідставно не взяв до уваги його доводів і накладних про те, що будівельні матеріали купляв його батько, а батько позивачки допомагав лише у проведенні будівельних робіт. Позивачка стверджувала, що нею особисто була затрачено на будівництво фундаментів 10000,00 доларів США, однак таких коштів у неї не було, про їх існування він не знав і вартість будівельних матеріалів становить 43000, 00 грн, тобто близько 3690 доларів США.

Автомобіль придбано за кошти його батька, про що він написав йому розписку і в рахунок повернення боргу із-за відсутності в нього коштів він відчужив йому автомобіль. Вважає, що за таких обставин автомобіль не був спільним майном подружжя, а його власністю. Згоди в позивача на позику коштів не брав, автомобіль купляв за кошти батьків і тому не брав її згоди на відчуження автомобіля в рахунок повернення боргу. Зазначає, що при поділі майна подружжя повинні враховуватися і борги подружжя.

В відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу ОСОБА_4 він вказує, що апеляційна скарга ОСОБА_4 є необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

Зазначає, що посилання ОСОБА_4 на те, що фундамент літньої кухні збудовано за спільні кошти не відповідає зібраним доказам по справі та встановленим обставинам.

Земельна ділянка на якій знаходяться спірні фундаменти належить йому на підставі договору дарування і ініціатором та особою яка несла основну частину витрат по будівництву був його батько ОСОБА_5.

Проведення робіт по будівництву фундаментів житлового будинку і гаражу в основному було здійснено ним та його батьком ОСОБА_5, а батько позивача ОСОБА_4 допомагав декілька разів виконувати роботи по будівництву фундаментів, однак в закупівлі будівельних матеріалів чи здійсненні інших затрат він участі не приймав.

Господарські споруди розпочаті будівництвом після розлучення. Таким чином будівництво фундаментів було здійснено на його земельній ділянці і за кошти його батька, а тому дане майно не може бути спільним сумісним майном і підлягати поділу.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу ОСОБА_4 підтримав, апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнав та додатково пояснив, що батько позивачки також надавав кошти на придбання автомобіля, з його слів 1500 Євро, 1000 доларів США, та скільки гривень не пам'ятає, всі вони разом їздили в салон його купляти, тому вважає, що автомобіль є спільною сумісною власністю колишнього подружжя.

Позивач заперечує факт позики ОСОБА_1 коштів у його батька.

Сім'я сторін вирішила будувати будинок і в цьому їм також допомагали батьки. На придбання будівельних матеріалів в кар'єрі кошти надавав батько позивача.

Вважає, що суд вірно не взяв до уваги накладних на придбання будівельних матеріалів.

Згідно пояснень позивачки і її батька фундамент літньої кухні і вигрібної ями, як і фундамент житлового будинку та гаражу будувались влітку 2014 року, оскільки вони є спільними (дотичними) і примикають один до одного. Вказане підтверджується скріншотом земельної ділянки станом на 17.03.2015 року на якому зображені фундаменти житлового будинку і гаражу та вже збудована літня кухня, оскільки вбачається двоскатний дах та тінь від будівлі.

Зазначає, що є всі підстави відступлення від рівності часток сторін, оскільки відповідач не надає коштів на утримання сина.

Вказав, що з повторним позовом про стягнення аліментів на утримання сина позивач не зверталась (після постановлення апеляційним судом 28.07.2015 року рішення про відмову у стягненні аліментів в твердій грошовій сумі), а зі слів позивачки вона не бажає отримувати від відповідача будь-які кошти на утримання сина.

На його думку суд, відмовивши у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, порушив норми цивільно-процесуального права. Оскільки вказана ухвала не підлягала окремому оскарженню, збільшені позовні вимоги повинні розглядатись апеляційним судом. Позивач не змінювала предмету та підстав позову, а лише просила відступити від засад рівності часток подружжя і стягнути на її користь компенсацію вартості спільно набутого майна у розмірі 65 відсотків від загальної його вартості.

Вважає, що суд не захистив порушене право позивачки, оскільки будівельні матеріали використані для будівництва фундаментів на земельній ділянці відповідача і вона позбавлена можливості їх реального поділу та отримання своєї частки

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав, апеляційну скаргу ОСОБА_4 не визнав та пояснив, що кошти на придбання автомобіля йому позичив батько (батько тривалий час був закордоном і сім'я займається вирощуванням помідорів, має власні теплиці) щоб він міг їздити на роботу, так як працював стоматологом в іншій місцевості.

З весілля в них з позивачкою було 16000 грн., які вони витратили на придбання одягу і інших речей, пізніше у них 13.11.2012 року народився син.

Автомобіль купляли в салоні і його вартість була орієнтовно 160000 - 180000 грн. Оскільки батько позичав кошти то був вписаний в реєстраційне посвідчення.

Він в той час отримував зарплату 1000 грн, а позивачка 1200 грн, тому такої суми за час спільного проживання у них не було. Оскільки автомобіль придбано за кошти батька то він не може бути спільною сумісною власністю подружжя.

Зазначив, що з позивачкою вони проживали у його батьків, у нього є ще сестра, а тому батько запропонував йому будуватись та погодився допомогти. В 2014 році збудували фундаменти під житловий будинок та гараж, батько купляв будівельні матеріали, що підтверджується поданими накладними.

Оскільки виникла потреба в житлі, а будинок великий і на його будівництво потрібно багато коштів, то у січні 2015 року він повідомив інспекцію ДАБК про будівництво іншого будинку (літньої кухні). Після повідомлення про початок будівництва зробили фундамент літньої кухні, а через місяць вимурували і накрили її. Будівлю зареєстрували як житловий будинок загальною площею 69 м.кв і житловою 15.4 м.кв. Вигрібну яму будували разом із літньою кухнею.

Вказував, що він намагається спілкуватись з сином, приймати участь у його вихованні та утримувати, але позивач перешкоджає йому у цьому (не приймає подарунків і не допускає на побачення з сином). Позивач не виконувала рішення органу опіки і піклування, а тепер і судове рішення, і на даний час розглядається питання про умисне невиконання рішення суду, яким встановлено дні побачень з сином. Він звертався в Ощадбанк щоб відкрити рахунок на сина і перераховувати кошти, однак на дитину у віці до шести років не відкривають рахунків.

Позивач не приймає від нього допомоги, рішення суду про стягнення аліментів відсутнє, а у даній справі використовує це для збільшення її частки у спільному майні подружжя.

Заслухавши доповідь головуючого судді апеляційного суду, пояснення, ознайомившись з матеріалами справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення.

Апеляційний суд не погоджується з рішенням суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не відповідає таким вимогам.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі 6-399цс17.

Суд першої інстанції не врахував наведених вимог чинного законодавства, тривалості перебування сторін у шлюбі, не з'ясував походження коштів за які було придбано автомобіль та дійшов невірного висновку про належність майна до спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).

Так, судом першої інстанції встановлено, що 25.11.2011 року сторони одружились і 14.08.2012 року за ОСОБА_1 був зареєстрований автомобіль марки Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_1, який придбаний в автосалоні (зі слів позивача орієнтовно за 00 грн).

Згідно пояснень сторони джерелом доходів їх сім'ї була тільки заробітна плата, тому спірний автомобіль був придбаний не за їх спільні кошти.

Крім того, допитані в якості свідків батьки сторін підтвердили, що вони надавали кошти на придбання автомобіля:

- батько позивачки 1500 євро, 1000 доларів США та не згадав яку кільківсть гривень;

- батько відповідача надав в позику сину 18750 доларів США.

Позивач посилаючись в позовній заяві на те, що автомобіль придбаний за спільні кошти (23000 доларів США) не зазначала походження цих коштів і не довела, що автомобіль придбано за спільні кошти подружжя.

Придбання майна під час шлюбу не дає підстав для віднесення такого майна до спільного майна подружжю.

За вказаних обставин апеляційний суд приходить до висновку, що спірний автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому він не підлягає поділу.

Що стосується позовних вимог про стягнення компенсації за використані у будівництві фундаментів будівельних матеріалів апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно висновку експерта, виконаного станом на 29 грудня 2015 року вартість будівельних матеріалів, використаних для будівництва по вул. Шевченка 17 в с. Бедриківці фундаментів становить:

- житлової будівлі 39930,15 грн.;

- гаражу 14617,11 грн.;

- літньої кухні 13591,22 грн.;

- вигрібної ями 13379,51 грн.

Враховуючи те, що сторони на той час проживали разом близько трьох років, а також зважаючи на те, що ціни влітку 2014 року на час придбання будівельних матеріалів були значно меншими за ціни в грудні 2017 року, які використовував експерт (змінювались ціни на товари і мінімальні розміри заробітних плат), колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що будівельні матеріали використані для будівництва фундаментів житлової будівлі і гаража є спільним майном подружжя і підлягають поділу.

Місцевий суд вірно не взяв до уваги накладні на придбання будівельних матеріалів (цементу та обрізних дощок) наданих ОСОБА_5, оскільки вони не свідчать про використання цих матеріалів у будівництві спірних фундаментів.

Суд першої інстанції вірно відмовив позивачці у віднесенні будівельних матеріалів використаних для будівництва літньої кухні до спільного майна подружжя. Пояснення сторін та допитаних в якості свідків їх батьків з приводу вказаних обставин є суперечливими (взаємно-протилежними)

Із скріншоту на якому зображена земельна ділянка відповідача станом на 17.03.2015 року видно фундаменти житлового будинку, гаражу та збудованої літньої кухні, однак він не є достатнім доказом в розумінні ст. 80 ЦПК України, який дав би змогу суду зробити беззаперечний висновок про те, що будівництво фундаменту літньої кухні та вигрібної ями відбулось в літку 2014 року.

Позивач пояснювала, що восени 2014 року вона переїхала жити до своїх батьків, а відповідач заперечуючи вимоги щодо часу будівництва цих фундаментів пояснив, що зима не була морозною і зимою він з батьком залили фундаменти під літню кухню та вигрібну яму, а вже через місяць змурували і накрили її.

Та обставина, що фундамент літньої кухні примикає (є дотичним) до фундаментів жилого будинку і гаражу не свідчить про те, що вони будувались одночасно влітку 2014 року. Позивачка також не довела належними та допустимими доказами, що фундамент вигрібної ями був збудований літом 2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 276, 277 ЦПК України вирішив спір в порядку спрощеного позовного провадження за відсутності відповідного клопотання позивача, яке подається у письмовій формі та не прийняв до розгляду збільшених позовних вимог.

Місцевий суд помилково вважав, що заява про збільшення позовних вимог змінює предмет і підстави позову, оскільки предметом і підставою позову залишилась вимога про поділ спільного майна подружжя і стягнення грошової компенсації його частини, а збільшення позовних вимог ґрунтувалось на відступленні від рівності часток сторін у спільному майні подружжя.

За вказаних обставин суд першої інстанції незаконно відмовив представнику позивача у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог та не розглянув їх. Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 є обґрунтованими і збільшенні позовні вимоги підлягають розгляду апеляційним судом.

Вирішуючи питання про розмір частки позивача у спільному майні подружжя апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2,3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Представник позивачки вимоги про відступлення від засад рівності часток подружжя обґрунтовував тим, що позивач без згоди ОСОБА_4 перереєстрував придбаний за спільні кошти автомобіль на свого батька, а також з часу припинення шлюбних відносин не сплачує аліменти на утримання сина, який проживає з позивачкою. При цьому просив визначити частку ОСОБА_4 у розмірі 65 відсотків від загальної вартості відчуженого автомобіля та збудованих фундаментів.

Зі змісту ч.2 ст. 70 СК України вбачається, що обставини зазначені у ній впливають на розмір часток, якщо вони мали місце під час спільного проживання сторін. Позивачкою не наведено таких обставин. Відчужений відповідачем автомобіль, який був придбаний не за спільні кошти подружжя не дає підстав для відступлення від рівності часток сторін.

Рішенням апеляційного суду від 28.07.2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі з тих підстав, що рішення суду першої інстанції від 09.06.2015 року ухвалене поза межами позовних вимог та судом не перевірено матеріального становища сторін.

В суді апеляційної інстанції встановлено що після ухвалення вищевказаного рішення апеляційного суду у позові про стягнення аліментів з відповідача на утримання сина, повторно позивачка з вимогами про стягнення аліментів не зверталась.

Як пояснив представник позивача, ОСОБА_4 не бажає отримувати будь-якої допомоги від відповідача.

Заперечуючи факт небажання утримувати сина відповідач пояснив, що він намагався зустрічатись та спілкуватись з сином та приймати участь у його утриманні, однак позивач чинить йому перешкоди, не допускає його до побачень з сином та всі куплені ним подарунки і речі повертає. Зазначив, що рахунок в банку на який він збирається перераховувати кошти для сина він зможе відкрити тільки по досягненню сином шести річного віку.

Враховуючи те, що позивач повторно не зверталась з позовом про стягнення з відповідача коштів на утримання спільного сина та її не бажання нею отримувати кошти від відповідача, про що заявлено її представником під час розгляду справи в апеляційному суді, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 є недоведеними.

З врахуванням вищевказаного апеляційний суд не знаходить правових підстав для відступлення від засад рівності часток сторін.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів використаних у будівництві фундаментів житлового будинку (літньої кухні) і гаражу з наступних мотивів.

Згідно ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права.

Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної сумісної та часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати: чи дійсно є неможливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством; хто фактично володіє та користується майном та чи обмежуються права одних учасників спільної власності за рахунок інших.

Враховуючи те, що будівельні матеріали використані для будівництва фундаментів, які знаходяться на земельній ділянці відповідача та не можуть бути виділені в натурі, незначну їх вартість, яку відповідач спроможний сплатити позивачці, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 слід задовольнити, оскільки виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, у вигляді компенсації її вартості за позовом співвласника (у тому числі одного з подружжя) здійснюється в порядку, встановленому статтею 364 ЦК України, і співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Положення ж статті 365 ЦК України щодо згоди іншого співвласника на виділ цієї частки та необхідності попереднього внесення іншим співвласником відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду не застосовуються.

Суд першої інстанції не захистив право позивачки у визначений нею спосіб захисту, а тому рішення суду у вказаній частині слід скасувати і ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача вартість 1/2 частини будівельних матеріалів, які були використані у будівництві фундаменту житлового будинку і гаража, що становить 27273,63 грн. (39930,15+14617,11=54547,26/2=27273,63 грн.)

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

В ч. 3 цієї статті зазначено, що порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Враховуючи вказане рішення суду першої інстанції не може залишатись в силі, підлягає скасуванню і у справі слід постановити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме:

визнати будівельні матеріали. використані для будівництва фундаментів житлового будинку, гаражу, які знаходяться по вул. Шевченка 17 в с. Бедриківці Заліщицького району Тернопільської області спільною сумісною власністю подружжя;

стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості 1/2 частини будівельних матеріалів, які використані у спорудженні фундаментів житлового будинку та гаражу, що знаходяться на вул. Шевченка 17 в с. Бедриківці Заліщицького району Тернопільської області в сумі 27273,63 грн.

Згідно ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі вищевказаного з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір за розглянуті і задоволені позовні вимоги в суді першої інстанції в розмірі 640 грн ( 1% від розміру задоволених позовних вимог 27273,63 грн., але не менше 640 грн за майновий спір) та 960 грн (150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви) за розгляд апеляційної скарги.

Відповідно з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 2162 грн. 70 коп. сплаченого судового збору за розгляд апеляційної скарги ( 1% від вартості 1/2 автомобіля, що становить 1441,8грн = 1441,8 грн. *150% =2162,7 грн.)

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заліщицького районного суду від 28 березня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким:

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати будівельні матеріали, використані для будівництва фундаментів житлового будинку, гаражу, які знаходяться по АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя.

Стягнути із ОСОБА_1 (який проживає по АДРЕСА_2, і.п.н.НОМЕР_4) на користь ОСОБА_4 (яка проживає в с.Головчинці Заліщицького району Тернопільської області, і.п.н. НОМЕР_2) компенсацію вартості 1/2 частини будівельних матеріалів, які використані у спорудженні фундаментів житлового будинку та гаражу, що знаходяться на АДРЕСА_2 в сумі 27273,63 грн, 640 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 960 грн сплаченого судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_4 (яка проживає в с.Головчинці Заліщицького району Тернопільської області, і.п.н. НОМЕР_2) в користь ОСОБА_1 (який проживає по АДРЕСА_2, і.п.н.НОМЕР_4) 2162,70 грн сплаченого судового збору за розгляд апеляційної скарги.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст рішення буде складено 24 липня 2018 року.

Головуючий Г.В.Бершадська

Судді Б.О.Гірський

О.І.Ткач