Справа № 148/680/17
Провадження № 22-ц/772/1281/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2018 рокуСправа № 148/680/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючого судді: Голоти Л.О.,

суддів: Стадника І.М., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

учасники справи:

позивач : ОСОБА_3,

відповідач : ОСОБА_4,

відповідач : Тульчинська державна нотаріальна контора,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Тульчинської державної нотаріальної контори про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 05.04.2018 року, ухвалене у складі судді Ковганича С.В., повний текст рішення складено 11.04.2018 року, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_4, Тульчинської державної нотаріальної контори про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що Тульчинською державною нотаріальною конторою 02.12.2016 року за реєстром № 2-2149 ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Відповідно до вказаного свідоцтва у власність ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5 перейшло спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під № 4 (кол. № 6), розташованого в АДРЕСА_1

Зазначала, що згідно свідоцтва про право на спадщину житловий будинок житловою площею становить 56,3 кв.м., загальною площею 109,0 кв.м., який в плані позначається під літерою «А», веранда «а», прибудова «а1», веранда «а2», навіс «в3», навіс «в4», гараж «Б», сарай «В», погріб «в/під», сарай «Г», сарай «г», убиральня «Д», огорожа 1,2, ворота 3,4.

Посилається на те, що свідоцтво про право на спадщину, видане на ім'я ОСОБА_4 має бути визнане недійсним, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 06.08.1965 року державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Самоєнко Н.П. за реєстром № 2631 та зареєстрованого в КП «Тульчинське бюро технічної інвентаризації» 15.10.1965 року в книзі № 109, спадкодавцем ОСОБА_5 було куплено житловий будинок, до складу якого входив сарай і погріб. Інших господарських будівель і споруд біля житлового будинку не було.

Стверджує, що вона, дочка ОСОБА_5, проживаючи у вказаному житловому будинку, разом зі своїм чоловіком в період 1985-1988 років побудували прибудову «а1», веранду «а2», навіс «а3», гараж «Б», сарай «г», убиральню «Д», маючи намір в подальшому ввести здійснені прибудови в експлуатацію, отримати правовстановлювальний документ на них і проживати там разом з сім'єю. Але через смерть чоловіка ОСОБА_7 здійснені прибудови так і не були введені в експлуатацію і залишились неузаконеними. Те, що названі будівельні роботи були здійснені саме в період 1985-1988 років підтверджується технічним паспортом на житловий будинок, де вказані саме такі роки побудови.

Вказує, що за життя ОСОБА_5 ним, як особою, на яку було зареєстровано житловий будинок, не було введено в експлуатацію названі вище прибудови, так як між нею та ним була домовленість про те, що названі прибудови в подальшому будуть узаконені нею з подальшою передачею їх в її власність. Таким чином, в свідоцтво про право на спадщину було неправомірно включено частину нерухомого майна, яке є самочинним будівництвом і не введена в експлуатацію, що не може тягнути за собою виникнення права власності, так як не перебувало у власності у спадкодавця ОСОБА_5

Таким чином, свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно після смерті ОСОБА_5, видане на ім'я ОСОБА_4 підлягає визнанню недійсним, так як видане на частину нерухомого майна, яке не було введено в експлуатацію, а тому не могло належати ОСОБА_5

Виходячи з наведеного, положень статей 182, 331, 1301 ЦК України, ОСОБА_3 просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 02.12.2016 Тульчинською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-2149 на ім'я ОСОБА_4.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 05.04.2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 02.12.2016 року Тульчинською ДНК за реєстром №2-2149 на ім'я ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 сплачені нею судові витрати з оплати судового збору в розмірі 320 грн.

Стягнуто з Тульчинської державної нотаріальної контори на користь ОСОБА_3 сплачені нею судові витрати з оплати судового збору в розмірі 320 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що після смерті ОСОБА_5 до ОСОБА_4 не перейшло право власності на самочинно збудовані об'єкти: веранду «а», прибудову «а1», веранду «а2», навіс «в3», навіс «в4», гараж «Б», сарай «В», погріб «в/під», сарай «Г», сарай «г», убиральну «Д», огорожу 1,2, ворота 3,4, оскільки якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Суд також виходив з того, що підстава, яка слугувала для видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4, а саме рішення суду про зобов'язання нотаріуса видати таке свідоцтво, відпала, так як рішення суду скасовано, і встановлено порушення прав ОСОБА_3, у зв'язку з чим свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії НВІ № 455245 від 02.12.2016 видане на ім'я ОСОБА_4 підлягає визнанню недійсним.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції задовольняючи позов не звернув увагу на те, що він не відповідає вимогам частини шостої статті 119 ЦПК України, так як в ньому не зазначено доказів, що підтверджують кожну обставину та порушення норм матеріального права.

Окрім цього, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що будови до 05.08.1992 року вважалися прийнятими в експлуатацію за наявності технічного паспорта, що виходить з вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань регулювання містобудівної діяльності» від 20.11.2012 року за № 5496, яким до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року № 3038-VI внесено зміни та продовжено дію пункту 9 розділу V «Прикінцеві положення» Закону до 31.12.2013 року.

Вказує, що судом першої інстанції застосовано норми матеріального права, які не підлягають застосуванню.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з підпунктом восьмим пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до підпункту дев'ятого пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 - ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Адвокат ОСОБА_3 - ОСОБА_9 просив відмовити у задоволені апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Тульчинської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином..

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає задоволенню виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

У справі встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрована в АДРЕСА_1 з 28.02.1983, про що свідчить її паспорт громадянки України серії НОМЕР_1, виданий 06.10.2005 Тульчинським РВ УМВС України у Вінницькій області.

Батьками ОСОБА_3 були ОСОБА_5 та ОСОБА_10

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_1, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тульчинського районного управління юстиції у Вінницькій області.

За життя, відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 06.08.1965 державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Самоєнко Н.П. за реєстром №2631 та зареєстрованого в КП «Тульчинське бюро технічної інвентаризації» 15.10.1965 в книзі №109, спадкодавцем ОСОБА_5 у ОСОБА_11 було куплено житловий будинок в АДРЕСА_2, до складу якого входив сарай і погріб.

ОСОБА_3, будучи дочкою ОСОБА_5, також проживала у вказаному житловому будинку.

В період 1985-1988 років побудувано прибудову «а1», веранду «а2», навіс «а3», гараж «Б», сарай «г», убиральню «Д», що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок, де вказані саме такі роки побудови.

Відповідно до копії заповіту від 21.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Ковганич А.В., ОСОБА_5 заповів все своє майно ОСОБА_4.

19.10.2012 року на адресу Тульчинської державної нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_4 про те, що він є спадкоємцем усього майна ОСОБА_5 за заповітом, проте від прийняття належної йому спадщини він відмовляється та на неї не претендує, і претензій до того, щоб свідоцтво про право на спадщину за законом було видано на ім'я дочки померлого, ОСОБА_3, він не має. Також, того дня, на адресу Тульчинської державної нотаріальної контори надійшла заява від ОСОБА_3, про те, що вона бажає прийняти спадщину за законом на усе майно, яке залишилося після смерті її батька ОСОБА_5, в зв'язку з чим було заведено спадкову справу № 835/2012 від 19.10.2012.

Проте, 27.10.2012 на адресу Тульчинської державної нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_4 про те, що він є спадкоємцем усього майна ОСОБА_5 за заповітом і дане майно він приймає.

02.12.2016 року державним нотаріусом Тульчинської ДНК Тимчик Н.Ф. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_4.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що підстава, яка слугувала для видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4, а саме рішення суду про зобов'язання нотаріуса видати таке свідоцтво, відпала, так як рішення суду скасовано, і встановлено порушення прав ОСОБА_3

З даним висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Підставами позову для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 02.12.2016 року на ім'я ОСОБА_4, було те, що ОСОБА_3 вважала, що прибудова «а1», веранда «а2», навіс «а3», гараж «Б2, сарай «Г», убиральна «Д» належать їй, оскільки були збудовані нею та її чоловіком в період 1985-1988 років; а також, що дані приміщення, оскільки не були введені в експлуатацію є самочинними будівлями й безпідставно були внесені до свідоцтва про право на спадщину.

У судових засіданнях позивач не надала доказів на підтвердження того факту, що споруди: прибудова «а1», веранда «а2», навіс «а3», гараж «Б2, сарай «Г», убиральна «Д» були збудовані нею та її чоловіком, а бо ж за їх рахунок.

Доказів, що земельна ділянка під будівництво виділялась позивачці суду надано не було.

Згідно з статтею 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи, що житловий будинок позивачці не належить, земельна ділянка для будівництва їй також за даною адресою не виділялась підстав вважати, що дані приміщення є власністю позивачки немає.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Задовольняючі позовні вимоги судом першої інстанції залишено поза увагою вимоги статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України про те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, і не встановлено, чи дійсно порушуються права позивачки у зв'язку із зазначенням у спірному свідоцтві приміщень, які не вказані у договорі купівлі-продажу від 06.08.1965 року, а також судом не з'ясовано, в чому саме полягає порушення законних прав позивача та чи впливає на дані правовідносини та обставина, що рішення суду про зобов'язання нотаріуса видати свідоцтво було скасоване.

У судовому засіданні позивачка не довела ті факти, що спірні будівлі належать саме їй, та є самочинними, а також, що зазначення у свідоцтві про право на спадщину прибудови «а1», веранди «а2», навісу «а3», гаражу «Б2, сараю «Г», убиральні «Д» порушує її права.

Не може бути підставою для визнання недійсним спірного свідоцтва про право на спадкування за заповітом також посилання суду першої інстанції на те, що підстава, яка слугувала для видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4, а саме рішення суду про зобов'язання нотаріуса видати таке свідоцтво, відпала, так як рішення суду скасовано, і встановлено порушення прав ОСОБА_3, свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії НВІ № 455245 від 02.12.2016 видане на ім'я ОСОБА_4 підлягає визнанню недійсним, оскільки зазначені обставини також не свідчать про порушення прав позивачки.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1057 грн. 20 коп.

Керуючись підпунктом вісім, дев'ять пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень, частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 05.04.2018 року у даній справі скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Тульчинської державної нотаріальної контори про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1057 (одна тисячі п'ятдесят сім) гривень 20 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис І. М. Стадник

Підпис В. П. Рибчинський

Згідно з оригіналом

Головуючий Л. О. Голота

Повний текст постанови виготовлено 26.07.2018 року.