Постанова

Іменем України

24 липня 2018 року

м. Київ

провадження № 22-ц/796/5625/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Музичко С.Г.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва

в складі судді Шклянки М.П.

від 03 квітня 2018 року

у справі № 753/13311/16-ц Дарницького районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна»

про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, уточненим в подальшому, до ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» (далі - ПАТ «СК «Країна»)про стягнення суми збитків, завданих в результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) та страхового відшкодування з урахуванням трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Позов обґрунтовано тим, що він за власний рахунок здійснив відновлювальний ремонт належного йому автомобіля Mitsubishi Lancer, державний номерний знак НОМЕР_1, пошкодженого внаслідок ДТП, що відбулася з вини ОСОБА_1

Посилаючись на те, що вартість ремонту автомобіля у розмірі 84 088,01 грн. перевищує розмір виплаченого страховиком відповідача - ПАТ «СК «Країна» страхового відшкодування у розмірі 42 275,94 грн., просив стягнутиз ПАТ «СК «Країна» недоплачену в межах ліміту суму страхового відшкодування у розмірі 7 214,06 грн. та пеню за прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 8 076,72 грн. за період з 23.03.2015 по 02.04.2018 та вартість послуг оцінювача на суму 600,00 грн.

Різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в розмірі 34 598,01 грн. просив стягнути з ОСОБА_1

Також, у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 за затримку виплати матеріальної шкоди, внаслідок ДТП, 3% річних у розмірі 3 145,10 грн. за період з 23.03.2015 по 02.04.2018 та інфляційні втрати на суму 25 141, 99 грн. за період з 23.03.2015 по 02.04.2018.

Крім цього, просив солідарно стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу у розмірі 3200 грн., а також стягнути з ПАТ «СК «Країна» 3 714, 00 грн. витрат за проведення судової експертизи.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 квітня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 41 812,07 грн., 3% річних у розмірі 3 677,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 22 701,99 грн.; витрати на оплату вартості проведення експертизи у розмірі 3 714,00 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 3 200,00 грн. та судовий збір у розмірі 687,20 грн.

В частині позовних вимог до ПАТ «СК «Країна» відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилалася на незаконність та необґрунтованість рішення в частині задоволених до неї позовних вимог, ухваленого з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Як на підставу скасування рішення суду вказувала на те, що суд неправильно застосував положення матеріального права, якими передбачено відповідальність страховика виплатити страхове відшкодування потерпілому, та в порушення норм процесуального права, вийшовши за межі позовних вимог, стягнув з неї кошти у розмірі 7 214,06 грн., які позивач просив стягнути з ПАТ «СК «Країна» як недоплачену в межах ліміту суму страхового відшкодування.

Зазначила, що судом безпідставно застосовано положення ст. 625 ЦК України до деліктних правовідносин, які склалися між потерпілою та винною особою, та безпідставно стягнуто 3% річних та інфляційні втрати.

Судом не взято до уваги, що відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання. На завдану шкоду не можуть бути нараховані відсотки за користування чужими грошовими коштами.

За вказаних обставин просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03.04.2018 та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ПАТ «СК «Країна» недоплачену суму страхового відшкодування у розмірі 7 214,06 грн.; зменшити суму матеріальної шкоди з 41 812,07 грн. до 34 598,01 грн.; відмовити в задоволенні вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат; судові витрати розподілити між відповідачами порівну.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Заперечуючи проти апеляційної скарги позивач подав до суду відзив, посилаючись на те, що ОСОБА_1 заявлену до неї суму відшкодування по суті не оспорювала, заперечень щодо заявлених вимог не подавала. Однак після ухвалення рішення позиція ОСОБА_1 змінилася, що свідчить про безпідставність та надуманість поданої апеляційної скарги (т. 2, а.с. 27-28).

Доводи апеляційної скарги в частині застосування судом положень ст. 625 ЦК України, а також доводи, що штрафні санкції за не виплату шкоди повинен сплачувати страховик, ОСОБА_2 вважав такими, що не ґрунтуються на вимогах закону

За наведених обставин, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач - ПАТ «СК «Країна» своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідач - ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала з підстав, наведених в ній та просила задовольнити.

Позивач та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідач - ПАТ «СК «Країна», належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання явку свого представника не забезпечив. Від представника ПАТ «СК «Країна» Богуша М.Є. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку із зайнятістю в іншому судовому процесі.

Колегія суддів визнала причини неявки представника відповідача ПАТ «СК «Країна» - Богуша М.Є. неповажними та відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачаться, що 20 грудня 2014року, 10год. 36 хв., в м. Києві по пр. Григоренка, 23, з вини водіятранспортного засобу «Тойота», державний номерний знак НОМЕР_2, ОСОБА_1, яка не вибрала безпечної швидкості руху та при виникненні перешкоди своєчасно не вжила заходів для зменшення швидкості руху або безпечного об'їзду, відбулося зіткненняз автомобілем «Тойота», державний номерний знак НОМЕР_3, автомобілем «Mitsubishi Lancer», державний номерний знак НОМЕР_1, автомобілем «Форд», державний номерний знак НОМЕР_4, якепризвело до механічного пошкодження належного позивачу автомобіля «Mitsubishi Lancer», державний номерний знак НОМЕР_1.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПАТ «СК «Країна» за Полісом № АІ/4073410. Згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ліміт відповідальності на одну особу за заподіяння шкоди майну становить 50 000 грн.

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Згідно з положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Судом встановлено, що 22 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «СК «Країна» із заявою про відшкодування матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_1, внаслідок ДТП, яка сталася 20.12.2014 (т. 1, а.с. 41).

На замовлення ПАТ «СК «Країна» було проведено оцінку вартості відновлювального ремонту транспортного засобу «MitsubishiLancer», державний номерний знак НОМЕР_1, пошкодженого в ДТП з вини ОСОБА_1

Відповідно до Звіту № 10362 від 19 січня 2015 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «MitsubishiLancer», державний номерний знак НОМЕР_1, пошкодженого внаслідок ДТП, становить 78 070,43 грн., в т.ч. з ПДВ., а вартість матеріального збитку 42 785, 94 грн., в т.ч. з ПДВ (т. 1, а.с. 71-89).

03 березня 2015 року ПАТ «СК «Країна» здійснила виплату страхового відшкодування за вирахуванням франшизи та суми ПДВ у розмірі 35 144,95 грн.

21 березня 2015 року покоджений автомобіль позивача було відремонтовано на СТО ФОП «ОСОБА_5.». Вартість ремонту оплачена позивачем у розмірі 84 088,01 грн.

15 квітня 2015 року ПАТ «СК «Країна», після отримання від позивача документів на підтвердження проведеного ремонту, здійснило доплату суми страхового відшкодування у розмірі суми ПДВ - 7 130,99 грн.

Заява ОСОБА_2 від 11 лютого 2015 року про здійснення доплати страхового відшкодування у межах ліміту відповідальності залишена ПАТ «СК «Країна» без задоволення.

Отже, різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка одержана позивачем від страховика, становить 41 812,07 грн. (84 088,01 грн. - 42 275,94 (страхове відшкодування) = 41 812,07 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, щодо стягнення з ПАТ «СК «Країна» збитків у розмірі 7 214, 06 грн. є необґрунтованими.

Згідно з положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі ст. 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (ст. 36, 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). При цьому, розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов'язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за ст. 1194 ЦК України.

Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов'язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно ст. 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Оскільки матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1, не погоджуючись з рішенням страхової компанії, оскаржувала визначений розмір страхового відшкодування, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка становить 41 812,07 грн. має сплатити ОСОБА_1

Разом з цим, вірно встановивши обставини справи та вірно застосувавши закон, суд дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 збитків у розмірі, які до неї не заявлялися.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що розглядаючи справу суд не повинен виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 2 ЦПК України та з урахуванням положень ст. 13 ЦПК України вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено, суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом). Зокрема, суд може вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (ч. 2 ст. 166 СК України); застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (ч. 5 ст. 216 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач, уточнивши позовні вимоги просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням у сумі 34 598,01 грн. та недоплачену суму страхового відшкодування у розмірі 7 214,06 грн. з ПАТ «СК «Країна».

Отже, звертаючись до суду з даним позовом позивач не заявляв вимог про стягнення недоплаченого розміру страхового відшкодування на суму 7 214,06 грн. з ОСОБА_1

Поряд з цим, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, наведених обставин та положень закону не врахував, та в порушення вимог цивільного процесуального законодавства вийшов за межі позовних вимог, стягнувши з ОСОБА_1 шкоду на користь позивача у більшому розмірі, чим ним було заявлено у позові.

Колегія суддів також не погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 3% річних та інфляційних втрат за невиплату матеріальної шкоди, враховуючи таке.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Зокрема, положеннями ст. 625 ЦК України регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому, частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних відносин.

У справі, яка переглядається, між сторонами виникли правовідносини щодо відшкодування матеріальної шкоди особою, винною у завданні такої шкоди.

Відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, а тому на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності.

Таким чином, положення статті 625 ЦК України про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції наведених положень закону не врахував, належним чином не визначився з характером правовідносин, які виникли між сторонами, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 3% річних та інфляційних втрат.

Враховуючи те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права, рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 41 812,07 грн., а також 3% річних та інфляційних втрат не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору в цій частині, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду в частині стягнення 41 812,07 грн., та скасування судового рішення в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 квітня 2018 року в частині стягнення матеріальної шкоди з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - змінити, зменшивши суму матеріальної шкоди з 41 812 (сорок одна тисяча вісімсот дванадцять) грн. 07 коп. до 34 598 (тридцять чотири тисячі п'ятсот дев'яносто вісім) грн. 01 коп.

В частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 26 липня 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

С.Г.Музичко