Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 465/2681/11

провадження № 61-9595зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: П'ята Львівська державна нотаріальна контора, обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Франківська районна адміністрація Львівської міської ради,

розглянув заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2015 року у складі судді Лозинського Б. М., рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Струс Л. Б., Шумської Н. Л., та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року у складі колегії суддів: Маляренка А. В., Дем'яносова М. В., ЛеванчукаА. О., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ у натурі житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: П'ята Львівська державна нотаріальна контора, обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ у натурі житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, щодо 01 грудня 1964 року одноосібним власником будинку по АДРЕСА_1 був ОСОБА_6 Відповідно до договору купівлі-продажу від 01 грудня 1964 року ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_7 купив частину спірного будинку, а в подальшому ОСОБА_7 переобладнав придбані приміщення, в результаті чого житловий будинок реально поділений між співвласниками на дві окремі квартири. Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу від 01 серпня 1968 року, посвідченого нотаріусом П'ятої Львівської нотаріальної контори, ОСОБА_6 продав іншу належну йому частину житлового будинку ОСОБА_8 який 08 грудня 1972 року подарував вказану частину будинку ОСОБА_9, яка у свою чергу, 15 червня 1988 року подарувала цю частину будинку ОСОБА_4 Після смерті ОСОБА_7, придбані ним приміщення спірного будинку успадковані ОСОБА_3 Проте відповідач порушує її право власності як співвласника цього будинку, оскільки вона відмовляється укласти договір про його поділ в натурі за запропонованим нею варіантом.

Ураховуючи викладене, позивач просила суд визнати за нею право власності на зазначені вище приміщення спірного будинку та встановити порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою відповідно до варіанту встановлення такого порядку, визначеного висновком будівельно-технічного дослідження Львівського НДІСУ від 22 жовтня 2012 року № 3290.

ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, треті особи: П'ята Львівська державна нотаріальна контора, обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, про визнання права власності.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач посилалася на те, що спірний будинок по АДРЕСА_1 з моменту завершення будівництва поділений на дві квартири, власником яких, отже і будинку вцілому, був ОСОБА_6, який згодом відчужив частину будинку ОСОБА_7 відповідно до договору купівлі-продажу від 01 грудня 1964 року. Умовами цього договору передбачалося, що ОСОБА_7 купив частину спірного будинку, яка складається з конкретних приміщень, що знаходилися на першому поверсі будинку, а саме: дві житлові кімнати під літ. 1-4 площею 19,2 кв. м і під літ. 1-5. площею 13,5 кв. м, кладову під літ. 1-7, площею 4,6 кв. м, приміщення коридору під літ. 1-2 до цегляної перегородки, що згідно з договором мала бути встановлена покупцем для ізоляції придбаних приміщень, а також підвал під літ. ІІ площею 12,5 кв. м (нумерація придбаних ОСОБА_7 приміщень вказана у договорі згідно з поверховим планом на будинок від 10 липня 1959 року). В укладеному договорі сторони умовно визначили, що вказані приміщення становлять 2/5 частини спірного будинку, а фактично придбана ОСОБА_7 частина будинку (квартира) була відокремлена від іншої частини будинку цегляною перегородкою в коридорі під літ. 1-2, обладнана окремим входом, що відображено у поверхових планах від 18 жовтня 1983 року по 04 квітня 1986 року і в технічному паспорті на будинок від 13 травня 1988 року. Отже, житловий будинок реально поділений між співвласниками на дві окремі частини (квартири), з яких квартира № 1 належала ОСОБА_6, а квартира № 1 «а» (2) - ОСОБА_7 Після смерті ОСОБА_7 придбані ним приміщення (квартира) у спірному будинку успадкована ОСОБА_3 01 серпня 1968 року ОСОБА_6 продав належну йому частину житлового будинку (квартиру), яку він умовно визначив як 3/5 частини від цілого будинку, ОСОБА_8 Оскільки в договорі купівлі-продажу від 01 серпня 1968 року не визначено конкретних приміщень, які придбавались ОСОБА_8, він набув у власність ту частину спірного будинку, яка залишилась після продажу окремих приміщень ОСОБА_7 08 грудня 1972 року ОСОБА_8 подарував вказану частину будинку ОСОБА_9, яка 15 червня 1988 року подарувала цю частину будинку їй. В подальшому нумерація приміщень у спірному будинку неодноразово змінена. Приміщення, які просить виділити ОСОБА_3, фактично належать їй.

Ураховуючи викладене позивач просила суд визнати недійсним, з часу оформлення, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 29 листопада 1999 року № 2-4175, оформлене державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори, щодо набуття ОСОБА_3 права власності на 2/5 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 і реєстраційне посвідчення від 07 лютого 2000 року, оформлене ЛОДК «БТІ та ЕО» за № 4683, про реєстрацію за ОСОБА_3 на праві особистої власності 2/5 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, а також визнати за нею право власності на квартиру № 1, що становить 3/5 частини будинку і до складу якої входять: підвальні приміщення під інд. I площею 7,2 кв. м; під інд. III площею 10,7 кв. м; під інд. IV площею 13,2 кв. м; приміщення першого поверху під інд. 1-1 площею 8,9 кв. м (сходова клітка); під інд. 1-2 площею 1,6 кв. м (коридор); під інд. 1-3 площею 1,0 кв. м (вбиральня); під інд. 1-4 площею 14,2 кв. м (кухня); приміщення другого поверху під інд. 1-5 площею 8,9 кв. м (сходова клітка); під інд. 1-6 площею 5,7 кв. м (коридор); під інд. 1-7 площею 15,0 кв. м (житлова кімната); під інд. 1-8 площею 19,7 кв. м (житлова кімната); під інд. 1-9 площею 13,9 кв. м (житлова кімната); під інд. 1-10 площею 1,0 кв. м (вбиральня) та під інд. 1-11 площею 4,7 кв. м (ванна).

Суди неодноразово розглядали цю справу.

Останнім рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним, з часу оформлення, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 29 листопада 1999 року № 2-4175, оформлене державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори, щодо набуття ОСОБА_3 права власності на 2/5 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 і реєстраційне посвідчення від 07 лютого 2000 року оформлене ЛОДК «БТІ та ЕО» за № 4683 про реєстрацію за ОСОБА_3 на праві особистої власності 2/5 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 у м. Львові, а також визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру по АДРЕСА_1, до складу якої входять: підвальні приміщення під інд. І площею 7,2 кв. м, під інд. IІІ площею 10,7 кв. м, під інд. IV площею 13,2 кв. м; приміщення першого поверху під інд. 1-1 площею 8,9 кв. м (сходова клітка); під інд. 1-2 площею 1,6 кв. м (коридор); під інд. 1-3 площею 1,0 кв. м (вбиральня); під інд. 1-4 площею 14,2 кв. м (кухня); приміщення другого поверху під інд. 1-5 площею 8,9 кв. м (сходова клітка); під інд. 1-6 площею 5,7 кв. м (коридор); під інд. 1-7 площею 15,0 кв. м (житлова кімната); під інд. 1-8 площею 19,7 кв. м (житлова кімната); під інд. 1-9 площею 13,9 кв. м (житлова кімната); під інд. 1-10 площею 1,0 кв. м (вбиральня) та під інд. 1-11 площею 4,7 кв. м (ванна).

Додатковим рішенням цього ж суду від 19 червня 2015 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції виходив із того, що належними та допустимими доказами підтверджено зміну нумерації приміщень у спірному будинку та невідповідність нумерації фактично належних ОСОБА_3 приміщень тій нумерації, що зазначена в договорі купівлі-продажу від 01 грудня 1964 році та у свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 29 листопада 1999 року. Вимоги ОСОБА_3 не узгоджуються з обставинами, встановленими рішеннями судів у справах № 2-219/10 та № 2/465/490/14, які мають преюдиційне значення.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки спірний будинок в натурі поділено не було та право спільної власності на нього не припинялося, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_4 Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про реальний поділ спірного будинку, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи при запропонованому варіанті поділу будинку необхідно провести прибудову веранди, на що згідно з вимогами статті 152 ЖК Української РСР необхідно отримати дозвіл міської ради, який відсутній у матеріалах справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року залишено без змін.

У серпні 2017 року до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_3 про перегляд рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2015 року, рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року з передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У заяві вказує на те, що відповідно до статті 152 ЖК Української РСР в редакції, чинній на 25 травня 1998 року, переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. Законом України N191-VI1I (191-19) від 12 лютого 2015 року до статті 152 ЖК Української РСР внесено зміни. Зокрема вказана стаття набрала такого змісту: виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання у несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають Право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується. Оскільки рішення суду ухвалене 18 червня 2015 року, то судом неправильно застосовано редакцію статті 152 ЖК Української РСР.

У зв'язку із цим заявник просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2015 року, рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року відкрито провадження у справі за вищезазначеним позовом та витребувано матеріали справи.

28 серпня 2017 року справа надійшла до Верховного Суду України.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У січні 2018 року Верховним Судом України зазначену справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що заява не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року (далі - ЦПК України 2004 року) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Заявник зазначає, що суд касаційної інстанції під час розгляду справ із подібними предметами спору, підставами позовів, змістом позовних вимог та встановленими судом фактичними обставинами й однаковим матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин дійшов неоднакових правових висновків, покладених в основу судових рішень у таких справах.

На обґрунтування заяви ОСОБА_3 надала ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року (справа № 740/2650/14), від 01 лютого 2017 року (справа № 504/3880/13-ц) та від 12 квітня 2017 року (справа № 464/2328/14-ц).

Надані заявником на підтвердження своїх вимог ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року (справа № 504/3880/13-ц) та від 12 квітня 2017 року (справа № 464/2328/14-ц)не можуть бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суд направив ці справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з огляду на невстановлення судами фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року (справа № 740/2650/14), на яку також посилається заявник на обґрунтування своїх вимог, суд касаційної інстанції, залишаючи рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 01 червня 2016 року без змін, керувався тим, що запропоновані експертом у висновку судової будівельно-технічної експертизи від 23 грудня 2014 року варіанти реального поділу житлового будинку не враховують, що відповідачу повинно бути виділено житлову кімнату площею 11,4 кв. м, що є порушенням ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення»; у висновку експерта встановлений порядок користування в цілому земельною ділянкою площею 1 004 кв. м, а в користуванні сторін перебуває земельна ділянка площею 930 кв. м та не надано доказів того, що земельна ділянка площею 74 кв. м надана у користування сторін на підставі рішення компетентного органу, прийнятого у встановленому законодавством порядку. При цьому суд вказав на те, що наведені в касаційній скарзі доводи про неврахування апеляційним судом положень статті 152 ЖК Української РСР, оскільки відсутній дозвіл виконкому місцевої ради на переобладнання та перепланування будинку, спростовується змістом статті 152 ЖК УРСР (зі змінами, внесеними згідно із Законом від 06 травня 1993 року № 3187-12; в редакції Закону від 12 лютого 2015 року № 191-VIII), згідно з якою виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання; після завершення зазначених робіт не потрібно вводити об'єкт в експлуатацію, а також поясненнями експерта про те, що перегородка між кімнатами 1-2 та 2-2 не є несучим конструктивним елементом і проведення будівельних робіт із перенесення цієї перегородки є можливим.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під подібними правовідносинами слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судами фактичні обставини справ, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Отже, порівняння наведеної ухвали із судовими рішеннями, які переглядаються, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді справ з тотожними предметами спору, підставами позову та з аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У судових рішеннях у справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції, погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, виходячи з того, що спірний будинок в натурі поділено не було та право спільної власності на нього не припинялося, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_4 При цьому суди вказали на відсутність підстав для здійснення реального поділу будинку, оскільки відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи при запропонованому варіанті його поділу необхідно провести прибудову веранди, на що необхідно отримати дозвіл міської ради.

Відмовляючи у задоволенні позову з цих підстав, апеляційний суд помилково застосував статтю 152 ЖК Української РСР в редакції, що не була чинною на момент ухвалення рішення, однак, установивши фактичні обставини, суд правильно аргументував своє рішення по суті. Помилкове зазначення у тексті оскаржуваного рішення іншої редакції статті 152 ЖК Української РСР не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення, оскільки редакція цієї статті не має значення для цієї справи.

Так, згідно з висновком експерта при запропонованому варіанті поділу будинку необхідно провести прибудову веранди.

Стаття 152 ЖК Української РСР(у редакції від 05 квітня 2015 року) встановлює, що виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується.

Поняття переобладнання та перепланування визначені у Правилах утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76.

Переобладнання - улаштування в окремих квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів. Перепланування - до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків.

Крім того, відповідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127 до самочинного будівництва не належать:

1) при будівництві будинків садибного типу - зведення на земельній ділянці тимчасових будівель (навісів, палаток, кіосків, накриття, літніх душових, теплиць, покритих поліетиленовою плівкою, споруд тощо), які не потребують виконання робіт з улаштуванням фундаментів; перестановка обладнання в межах призначених приміщень; улаштування чи закриття дверних або віконних прорізів; збільшення або зменшення площ за рахунок демонтування чи влаштування перегородок, комор, знесення печей та грубок; перепланування, не пов'язані зі змінами (збільшення чи зменшення) житлової або допоміжної площ;

2) у квартирах (багатоповерхових будинках) - перепланування, не пов'язані зі змінами (збільшення чи зменшення) житлової або допоміжної площ, без порушення несучих конструкцій; збільшення житлової чи допоміжної площ за рахунок демонтування перегородок, комор, знесення печей, камінів та грубок, засклення балконів, лоджій, улаштування дверних прорізів у внутрішніх некапітальних стінах; перестановка в межах призначених приміщень, обладнання;

3) поточний ремонт будівель та споруд без змін призначення приміщень;

4) заміна матеріалу стін будинків садибного типу, будівель без збільшення розміру фундаменту чи поверховості (допустиме відхилення площі 5 %).

Отже, прибудова веранди у розумінні статті 152 ЖК Української РСР не є переобладнанням чи переплануванням жилого будинку.

Відповідно до змісту статті 360-5 ЦПК України2004 року Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Обставини, на які посилається заявник, не підтвердилися.

Отже, підстав для скасування рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2015 року, рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року немає.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частинами першою, другою статті 360-4 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2015 року, рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик