Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У.№ 335/828/17 Головуючий у 1 інстанції: Шалагінова А.В.
№ 22-ц/778/2332/18 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Онищенко Е.А.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «МетаБанк», третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсним кредитного договору для проведення судової почеркознавчої експертизи на підставі ухвали суду від 17 травня 2017р.,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що між нею та Акціонерним банком «Металург», правонаступником якого є ПАТ «МетаБанк» було укладено кредитний договір № 36. У тексті кредитного договору на час його підписання значилась ставка кредиту 12% річних. Свій екземпляр договору позивач знайти не може, оскільки він можливо залишився у банку або у нотаріуса. Позивач своєчасно та із випередженням графіку погашала кредит, зокрема, і тіло кредиту. За її підрахунками значна частина кредиту вже була погашена, а після того як курс долара США зріс, вона перестала сплачувати платежі, т.я. вважала, що може дозволити «кредитні канікули».

У березні 2016 р. вона дізналась, що Банк подав до суду позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, і до позовної заяви долучив копію кредитного договору, в якій вказано відсоткову ставку 15% річних. На копії кредитного договору наявні не її підписи, крім того, вона не підписувала договір із умовою 15% річних.

Вказує, що під час укладання кредитного договору в неї було відсутнє волевиявлення на укладення кредитного договору зі ставкою 15% річних, яке було виявлене у момент досягнення згоди з усіх істотних умов договору, складання та скріплення договору підписом.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати недійсним кредитний договір № 36 від 07.03.2007 із зазначенням сплати відсотків за користування кредитом зі ставкою 15% річних.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначає про те, що судом першої інстанції необхідно було б провести експертизу для встановлення фактичних обставин справи та з'ясувати чи виконаний саме нею підпис на кредитному договорі від 7.3.2007 року. При цьому посилається на те, що вона хоча і укладала кредитний договір, проте не підписувала договір з умовами сплати 15 відсотків за користування кредитом, а підписувала договір з зазначенням 12 відсотків річних.

Відповідач заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що позивач була обізнана зі ставкою 15%, оскільки у день укладення кредитного договору підписала анкету-заяву, в якій також була зазначена така ставка по кредиту. Підписанням договору підтвердила, що ознайомлена із його умовами. Крім того, до кредитного договору укладалися та підписувалися додаткові угоди, за якими змінювалась процентна ставка у бік збільшення. Також, позивач сплачувала кредит та відсотки саме за ставкою 15%. В іншій справі № 335/24/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «МетаБанк» про визнання недійсним іпотечного договору, зобов'язання вчинити певні дії, позивач додала копію кредитного договору, засвідчену її підписом, в якій також міститься процентна ставка 15%. Крім того, представником відповідача до суду першої інстанції подано заяву про застосування строку позовної давності, в обґрунтування якої зазначала, що строк позовної давності сплинув 07.03.2010, проте із позовом ОСОБА_3 звернулась в лютому 2017 р. (а.с. 28).

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом перших інстанції встановлено та не оспорюється сторонами, що 03.03.2007 позивач ОСОБА_3 звернулась до АБ «Металург», правонаступником якого є відповідач ПАТ «МетаБанк», із заявою-анкетою, в якій просила надати їй кредит на придбання нерухомого майна у розмірі 100 008,00 доларів США на строк 240 місяців під 15% річних (а.с. 33-34).

07.03.2007 між АБ «Металург» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 36, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит на придбання нерухомого майна у сумі 100 008,00 доларів США на строк 240 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом за ставкою 15% річних та комісії за надання кредиту 300,00 грн. (а.с. 35-37).

У судовому засіданні судом першої інстанції було досліджено оригінал даного кредитного договору, та встановлено його ідентичність наданій копії, що міститься на а.с. 35-37, в якому містяться підписи сторін договору у відповідних графах.

Позивач просила суд визнати недійсним вищезазначений кредитний договір з підстав невідповідності умови кредитного договору - відсоткової ставки 15%, її волевиявленню, оскільки на час підписання кредитного договору вона вважала, що кредит надається під 12% річних, та договір з відсотковою ставкою 15% вона не підписувала.

Статтею 204 ЦК України визначено презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що надані позивачем докази не доводять її вимоги, а призначення експертизи в даному випадку не є доцільним з огляду на те, що позивач оспорює договір лише в частині зазначення відсоткової ставки, проте численні інші документи з її не оспореними підписами свідчать про те, що вона погоджувала такий розмір відсотків за користування кредитом, виконувала умови договору та тривалий час сплачувала саме таку відсоткову ставу як зазначена в оспорюваному договорі. До того ж позивач у інших своїх звреннях до банку просила про зміну відсоткової ставки, зазначаючи її первісний розмір саме 15 %.

Зміст статті 89 ЦПК України (в редакції від 03 жовтня 2017 року) визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи надані докази, суд першої інстанції виходив з того, що позивач отримала кредитні кошти на умовах, встановлених оспорюваним кредитним договором, за рахунок кредитних коштів придбала нерухоме майно, яке було передано в іпотеку банку з метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором, а також виконувала умови договору кредиту, сплачуючи тіло кредиту та відсотки, - що не спростовано позивачем, і було зазначено безпосередньо у позовній заяві, а також підтверджено розрахунком заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором (а.с. 192-194).

Крім того, ОСОБА_3 було підписано ряд додаткових угод до кредитного договору, в яких йшла мова про зміну процентної ставки у бік її збільшення та графіків погашення кредиту до цих угод, щодо яких позивачем не висловлювалось будь-яких заперечень (а.с. 39-80).

Також, ОСОБА_3 неодноразово зверталась до банку із проханням про зменшення відсоткової ставки, зокрема, подавала заяву, в якій просила зменшити ставку до первісної у 15% (а.с. 189-191).

Отже, судом встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; у додатках до договору кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування (така ж інформація містилася і у додатках до додаткових угод до кредитного договору).

Щодо заявлених клопотань про проведення почеркознавчої експертизи, то суд першої інстанції зробив правильний висновок, з яким погоджується судова колегія, що у даному випадку для вирішення справи достатньо встановлених фактів, які свідчать що позивач була обізнана із відсотковою ставкою 15%, під яку їй надавалися кредитні кошти, і виконуючи такі умови, фактично погодилася із ними. Тобто, кредитний договір слід вважати вчиненим саме на таких умовах, оскільки дії позивача (звернення із заявою-анкетою про надання кредиту, підписання додаткових угод до кредитного договору, виконання умов договору та додаткових угод протягом тривалого часу) свідчать про схвалення договору, а відтак, і посвідчують наявність її вільного волевиявлення на укладання договору саме на таких умовах.

Про дослідженні заперечень позивачки щодо укладення кредитного договору з визначенням осопрюваної нею відсотковою ставкою, судом першої інстанції враховано, що з часу укладення договору 07.03.2007 і до моменту звернення до суду 23.01.2017, тобто протягом близько 10 років, позивачем не оспорювались умови кредитного договору. Докази, які б доводили необізнаність позивача із умовами кредитного договору щодо відсоткової ставки протягом вказаного часу, позивачкою не надані.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьої цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом вказаної статті тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони.

Метою тлумачення правочину є з'ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі.

Наявність спору та наполягання відповідача на тому, що договір було укладено саме на умовах визначених у всіх наявних в справі документах надає суду право тлумачити правочин з огляду на надін сторонами докази та фактичні обставина справи у тому числі умови виконаня правочину. Жодних доказів (копії кредитного договору, додаткових угод реєстраціїних записів тощо ) з зазначенням відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 12% позивачем не надано.

Відтак навіть у разі оспорення підпису у кредитному договорі та за умови того, що укладення договору відбулося та він виконувався, всі інші докази лише підтверджують укладення кредитного договору з визначенням 15% ставки за користування кредитними коштами.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 27.07.2018 р.

Головуючий:

Судді: