Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 761/45041/16-ц

провадження № 61-6247 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Стрільчука В. А.

Суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Златобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Златобанк» Славінського В. І.,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2017 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Златобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Златобанк» Славінського В. І. (далі ПАТ «Златобанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 19 серпня 2013 року між

ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_2 було укладено договір № 362/13/OVERПК про надання кредиту у формі овердрафту на картковий рахунок (далі кредитний договір), відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у формі овердрафту на поточні потреби з максимальним лімітом заборгованості у сумі 80 000,00 грн, строком повернення не пізніше 18 серпня 2014 року включно, зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 27,00 процентів річних.

14 листопада 2014 року між ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін до кредитного договору, згідно якого сторони змінили форму кредитування з овердрафту на кредит, встановили розмір кредиту

69 368,00 грн з датою повернення не пізніше 13 листопада 2015 року.

19 серпня 2013 року на забезпечення виконання кредитного договору між ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 362/13/OVERПК/Р-1, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником своїх зобов'язань перед кредитором за кредитним договором в повному обсязі.

Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором, у нього станом на 27 жовтня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 112 063,52 грн, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 112 063,52 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року позов ПАТ «Златобанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Златобанк» заборгованість за договором №362/13/OVERПК від 19 серпня 2013 року у розмірі 89 482,81 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник порушив умови кредитного договору, виконання зобов'язань за яким забезпечене порукою ОСОБА_3, а тому з відповідачів у солідарному порядку підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором. Разом з тим, позовні вимоги ПАТ «Златобанк» в частині стягнення пені у розмірі 16 415,86 грн, штрафу у розмірі

5 000,00 грн та трьох процентів річних у розмірі 1 164,85 грн не підлягають задоволенню з огляду на положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», оскільки відповідачі зареєстровані в м. Луганськ, яке відповідно до розпоряджень Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та від 02 грудня 2015 року № 1275-р відноситься до населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з обгрунтованості висновків суду першої інстанції про доведеність факту наявності у відповідачів заборгованості за кредитним договором. Апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про призначення судової почеркознавчої експертизи, посилаючись на те, що ОСОБА_3 була належно повідомлена про місце, дату та час судового засідання, однак в судове засідання не з'явилася, що унеможливило отримання експериментальних зразків її підпису. Крім того, ОСОБА_3 була належним чином повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції, однак в судові засідання до суду першої інстанції не з'явилася, заперечень проти позову не надала, в тому числі не зазначала про те, що вона не укладала з ПАТ «Златобанк» договору поруки.

У жовтні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, у якій заявник просив скасувати ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції ухвалив оскаржуване рішення з порушенням норм процесуального права, зокрема статті 144 ЦПК України 2004 року, чим позбавив можливості ОСОБА_3 захистити свої права та інтереси, оскільки необгрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, з посиланням на те, що відсутність ОСОБА_3 в судовому засіданні позбавила суд можливості отримати експериментальні зразки її підпису. При цьому суд не звернув увагу, що відповідач був позбавлений можливості заявити зазначене клопотання у суді першої інстанції, оскільки не був належно повідомлений про дату та час судового засідання, яке відбулось 01 березня 2017 року, у якому суд ухвалив рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «Златобанк».

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду у травні 2018 року, ПАТ «Златобанк» зазначало, що матеріали справи містять усі необхідні докази на підтвердження підписання ОСОБА_3 договору поруки, підписи на договорі та паспорті відповідача є ідентичними. ОСОБА_3 була належним чином повідомлена про місце, дату та час розгляду справи судом першої інстанції, про причини неявки суду не повідомила, письмових заперечень чи пояснень по суті позовних вимог не надала. ОСОБА_3 заявила клопотання про проведення почеркознавчої експертизи на стадії апеляційного оскарження, не зазначивши причин поважності неподання такого клопотання під час розгляду справи у суді першої інстанції, а тому апеляційний суд законно та обгрунтовано відмовив у задоволенні зазначеного клопотання.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

03 лютого 2018 року касаційна скарга передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ураховуючи, що касаційна скарга не містить доводів щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Златобанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, справа в цій частині відповідно до частини першої статті 400 ЦПК Українив касаційному порядку не переглядається.

Установлено й це убачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалене з порушенням норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 19 серпня 2013 року між ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_2 укладено договір кредиту, за яким банк надав позичальнику кредит у формі овердрафту на картковий рахунок на поточні потреби з максимальним лімітом у сумі 80 000,00 грн, з кінцевим строком повернення кредиту не пізніше 18 серпня 2014 року, зі сплатою процентів фіксованої процентної ставки у розмірі 27,00 процентів річних.

19 серпня 2013 року між ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором у повному обсязі.

14 листопада 2014 року між ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін до договору про надання кредиту від 19 серпня

2013 року, згідно якого сторони змінили форму кредитування з овердрафту на кредит, встановили розмір кредиту 69 368,00 грн з датою повернення не пізніше 13 листопада 2015 рокувключно.

Відповідач ОСОБА_2 зобов'язання за кредитним договором належно не виконує, внаслідок чого у нього станом на 27 жовтня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 112 063,52 грн.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції ОСОБА_3 стверджувала, що договір поруки від 19 серпня 2013 року вона з ПАТ «Златобанк» не укладала, не підписувала його, а тому вимоги банку до неї, як до поручителя за зобов'язаннями ОСОБА_2, є безпідставними. Разом з апеляційною скаргою подала клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи для встановлення належності підпису на договорі поруки від 19 серпня 2013 року.

Перевіряючи доводи касаційної скарги заявника про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, Верховний Суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 ЦПК України 2004 року завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, відповідно до якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а суд зобов'язаний сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Відповідно до частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною третьою статті 60 ЦПК України 2004 року доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За правилами статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За правилами частини першої статті 143, частини першої статті 144 ЦПК України 2004 року для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про призначення судової почеркознавчої експертизи щодо дослідження її підпису в договорі поруки, апеляційний суд зазначив, що представник відповідача не надав суду вільних зразків підпису ОСОБА_3, а відповідач, будучи належно повідомленою про розгляд справи, в судове засідання не з'явилася, що позбавило апеляційний суд можливості отримати експериментальні зразки її підпису.

Такі мотиви відмови суду в задоволенні клопотання про призначення експертизи не є обгрунтованими, оскільки ненадання відповідних матеріалів для проведення експертизи та відсутність в судовому засіданні особисто особи (був присутнім її представник), яка заявляє клопотання про призначення експертизи, не є достатньо переконливою підставою для відмови у задоволенні такого клопотання, ураховуючи, що наявність відповідних матеріалів (зразків підписів) необхідна для виконання уже призначеної судом експертизи, а тому їх відсутність не є перепоною для вирішення питання про призначення експертизи з метою встановлення фактичних обставин та забезпечення справедливого розгляду справи. При цьому суд апеляційної інстанції, не звернув увагу, що ОСОБА_3 ще до звернення банку з позовом до суду заявляла про не укладення нею договору поруки з ПАТ «Златобанк», що підтверджується її заявами до банку з вимогою надати їй для ознайомлення договір поруки.

Не є обгрунтованим і посилання суду на те, що ОСОБА_3, будучи належно повідомленою про розгляд справи в суді першої інстанції, не з'явилася в судове засідання, що свідчить про недобросовісне користування нею своїми процесуальними правами, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про належне повідомлення її про дату та час судового засідання, призначеного на

01 березня 2017 року, в якому справа розглядалася по суті та ухвалено заочне рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

У порушення вимог вищевказаних законодавчих положень, суд апеляційної інстанції не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не забезпечив належного дотримання процесуальних прав відповідача

ОСОБА_3

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини установлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно грунтується. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обгрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Суд апеляційної інстанції не забезпечив справедливого розгляду справи. При цьому право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи (справа «Мала проти України» від 3 липня 2014 року; справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року; справа «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року; справа «Суомінен проти Фінляндії» від 01 липня 2003 року).

За правилами пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необгрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції в порушення норм процесуального права не встановив обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, що відповідно до пункту 2 частин третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення в частині вирішення позовних вимог до поручителя ОСОБА_3 та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416, 419 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. А. Стрільчук

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О. В. Ступак

Г. І. Усик