Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 375/745/17

провадження № 61-29440св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області, у складі судді Нечепоренка Л. М., від 27 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Журби С. О., Коцюрби О. П., Лівінського С. В., від 28 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

31 травня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку.

Позовна заява мотивована тим, що йому на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1. 20 лютого 1998 року він зареєстрував шлюб із

ОСОБА_4, яка була мешканкою м. Києва. 29 листопада 2005 року на пропозицію відповідача він погодився на оформлення договору довічного утримання, переоформивши вказаний житловий будинок на неї. У нотаріуса при підписанні договору він його не перечитував, вважаючи, що укладає договір довічного утримання. Після цього він продовжив проживати разом з дружиною у вказаному будинку. У березні 2016 року позивач дізнався, що

03 грудня 2015 року відповідач подарувала спірний будинок своїй доньці - ОСОБА_5 Зазначав, що спірний житловий будинок є його єдиним житлом, а новий власник будинку погрожує йому виселенням.

Посилаючись на те, що він уклав договір дарування під впливом помилки, помиляючись щодо правової природи правочину, позивач просив суд визнати договір дарування, укладений 29 листопада 2005 року між ним та

ОСОБА_4, недійсним.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 27 липня

2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Крім того, позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством. Позивач не довів, що при укладенні договору діяв під впливом помилки.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 12 жовтня 2017 року,

ОСОБА_3 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичні обставини, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, а саме не з'ясували вік позивача, стан його здоров'я, місце його проживання, відсутність у нього іншого житла, фактичне проживання позивача у спірному будинку після укладення договору дарування та оплату комунальних послуг.

У запереченні (відзиві) на касаційну скаргу ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 просять залишити касаційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення, посилаючись на те, що суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем пропущено строк звернення до суду із зазначеним позовом, а додані до апеляційної скарги нові докази правильно не прийняті до уваги апеляційним судом, оскільки позивач не зазначив причини неподання зазначених документів під час розгляду справи у суді першої інстанції.

13 жовтня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що з 1994 року сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. У 1998 році вони зареєстрували шлюб та проживали у належному позивачу на підставі договору дарування від 28 лютого 1997 року будинку АДРЕСА_1

29 листопада 2005 року ОСОБА_3 подарував зазначений будинок ОСОБА_4, яка, у свою чергу, 03 грудня 2015 року подарувала його своїй дочці ОСОБА_5

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 25 березня 2016 року у справі № 375/242/16-ц шлюб між сторонами розірвано.

31 травня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування, укладеного 29 листопада 2005 року між ним та ОСОБА_4, недійсним, посилаючись на те, що він помилявся у природі правочину.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з'ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 зазначав, що він помилився щодо природи спірного правочину, оскільки на час його вчинення мав певні захворювання та вважав, що укладає договір довічного утримання.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Суди встановили, що спірний будинок позивач подарував своїй колишній дружині під час перебування у шлюбі.

За змістом частини першої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно з частиною першою, четвертою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Дружина та чоловік зобов'язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім'ї.

Дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного (частина перша статті 75 СК України).

Встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Укладення договору дарування спірного будинку на користь своєї дружини під час перебування у шлюбі спростовує посилання позивача на помилку у вчиненні спірного правочину та його бажання укласти саме договір довічного утримання, оскільки між сторонами (які станом на сьогоднішній день є особами похилого віку) існували подружні стосунки, отже вони мали права та обов'язки по утриманню та взаємодопомозі один одному у силу положень СК України.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 27 липня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 вересня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк