Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22ц/778/2526/18
Головуючий у 1 інстанції: Васильченко В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішенняКам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області, ухвалене в м. Кам'янка-Дніпровська, Запорізької області 03 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2018 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 26 лютого 2015 року відповідачка ОСОБА_6, взяла на себе зобов'язання повернути їм борг у сумі 50 000 грн. до 01 травня 2015 року. Вказаний факт підтверджується розпискою.

На сьогоднішній день грошові кошти відповідачкою не повернуті. 02 лютого 2018 року вони направили на адресу відповідачки претензію про необхідність виконати зобов'язання та повернути борг у п'ятиденний строк з дня отримання претензії. Дану претензію ОСОБА_6 отримала 11 лютого 2018 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення, що підтверджується документально.

Відповідно до розгорнутого розрахунку відшкодування матеріальних втрат та санкцій станом на 21.02.2018 року, заборгованість за зобов'язаннями становить - 50 000,00 грн. - основна сума; інфляційні нарахування - 35 564,37 грн.; проценти річних від простроченої суми - 4 487,67 грн. Отже, загальна сума вимог становить - 90 052,04 грн. Даний розрахунок додається.

Просили суд стягнути з відповідачки ОСОБА_6 на їх користь суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 90 052 грн. 04 коп., судовий збір у розмірі 704,80 грн., витрати з правової допомоги 3876,40 грн.

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду, Запорізької області від 03 травня 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_4, ОСОБА_5, подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, про задоволення позову у повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області справу призначено до апеляційного розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ст. 369 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії розписки від 26.02.2015 р. ОСОБА_6 зобов'язана повернути гроші в сумі 50 000 грн. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до 01.05.2015 p., у випадку несплати буде застосована неустойка (а.с. 8).

Позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 02.02.2018 р. на адресу ОСОБА_6 була направлена претензія щодо повернення боргу (а.с. 9).

Згідно розгорнутого розрахунку відшкодування матеріальних втрат та санкцій, який наданий позивачами, заборгованість за зобов'язанням складає 90 052,04 грн.. з яких - заборгованість за зобов'язанням у розмірі 50 000 грн., інфляційні нарахування 35 564,37 грн., проценти річних від простроченої суми 4 487, 67 грн. (а.с. 11-12).

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ІІК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до стані 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Суд попередньої інстанції вірно зазначив, що аналогічний правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13.

Суд попередньої інстанції вірно зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відмовляючи в позові суд попередньої інстанції, в оскаржуваному судовому рішенні зазначив, що як видно, з наданої розписки, жодних даних про факт отримання коштів в борг вона не містить. Тобто, між сторонами не виникало відносин, що відповідають умовам укладення договору позики, надана розписка не містить даних про отримання коштів, всі наявні докази спростовують факт передачі позивачами грошових коштів відповідачці, в якості та на умовах договору позики.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Дійсно, відповідно до тексту розписки (а.с. 8) відповідач зобов'язалась повернути зазначену в ній суму коштів позивачам, однак в розписці не зазначено, що вона (відповідач) перед цим їх (гроші) отримала.

Наявні в матеріалах справи докази надані відповідачем, а це наявність іншого цивільно-правового спору який виник за наслідками дорожньо-транспортної пригоди за участі дітей сторін у цій справі, один з яких в даному ДТП загинув (позовна заява в іншій справі а.с. 31-33); наявність кримінального провадження за фактом даного ДТП відносно сина відповідачки, а також вироку Енергодарського міського суду, Запорізької області від 27.02.2015 року відносно ОСОБА_7, яким визнано останнього винним у скоєнні ДТП в результаті якого загинув син позивачів (ухвала апеляційного суду від 26.10.2015 року а.с. 45-48); наявність розписок про часткове відшкодування шкоди завданої в ході даного ДТП на користь одного з позивачів (а.с. 39, 44), а також пояснення відповідачки вказують на наявність інших правовідносин, які виникли між сторонами у справі, і підтверджують позицію суду, щодо відсутності доказів передачі коштів за спірною розпискою.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про наявність в тексті розписки всіх необхідних її складових, про помилкове трактування судом тексту розписки, що письмова форма договору вказує на наявність факту передачі коштів, інші обставини, невірне застосування судом норм законодавства, інші правові позиції ВСУ, не знайшли своє підтвердження, та зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилались позивачі в суді першої інстанції, як на підстави задоволення позову, вони фактично оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Докази та обставини, на які посилаються позивачі в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 03 травня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 20 липня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач

судді: