22.08.2018 Справа № 363/4806/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2018 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Котлярової І.Ю.,

за участі секретаря - Рибки І.Є.,

прокурора Радченко Н.М.,

представник відповідача ОСОБА_1,

представник відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород цивільну справу за позовом Першого заступника прокурора Київської області, який діє в інтересах Кабінету Міністрів України до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_3, третя особа - Державне підприємство «Вищедубечанське лісове господарство», ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним рішень органу виконавчої влади та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора Київської області, який діє в інтересах Кабінету Міністрів України звернувся до Вишгородського районного суду із позовом Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_3, треті особи - Державне підприємство «Вищедубечанське лісове господарство», ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним рішень органу виконавчої влади та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння. В обґрунтування своїх вимоги зазначив, що за результатами аналізу додержання вимог земельного законодавства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району прокуратурою Київської області виявлені порушення вимог законодавства при розпорядженні земельними ділянками лісогосподарського призначення, зміни їх цільового призначення та подальшу передачу у власність громадян. Наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 11.12.2013 року відведено у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку загальною площею1,0439 га для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Розпорядженням Вишгородської РДА від 20.02.2014 № 70 було змінено цільове призначення вищезазначеної земельної ділянки з ведення особистого селянського господарства на індивідуальне садівництво. 24.01.20414 року на підставі договору купівлі-продажу № 24 ОСОБА_4 відчужила належну їй земельну ділянку площею 1,0439 га на користь ОСОБА_5, який в свою чергу на підставі договору купівлі-продажу від 16.10.2014 № 929 відчужив зазначену земельну ділянку на користь ОСОБА_3Зазначив, що Головне управління Держземагентства у Київській області розпорядилося земельною ділянкою та змінило цільове призначення земель лісогосподарського призначення з перевищенням передбачених законом повноважень, оскільки вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень, однак жодного рішення Кабінетом Міністрів України щодо даної спірної земельної ділянку не приймалося. А тому, оскільки оспорюваним наказом порушено інтереси держави позивачі звернулися до суду та просили визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду, визнати недійсними наказ Головного управління Держземагентства у Київській області від 11.12.2013 за № КИ/:25:003/00010221 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність»; визнати недійсним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 20.02.2014 № 70 прийняте на підставі зазначеного наказу; витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1,0439 га з кадастровим номером НОМЕР_1 , загальною вартістю 207703,43 грн., яка розташована в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області, а також стягнути з відповідачів на користь прокуратури судовий збір. Згодом уточнивши свої вимоги в частині витребування земельної ділянки просили витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 земельні ділянки площею 0,125 га з кадастровим номером НОМЕР_2, площею 0,125 га з кадастровим номером НОМЕР_5, площею 0,125 га з кадастровим номером НОМЕР_3, площею 0,1249 га з кадастровим номером НОМЕР_4, площею 0,1136 га з кадастровим номером НОМЕР_7, площею 0,1135 га з кадастровим номером НОМЕР_6, площею 0,1136 га з кадастровим номером НОМЕР_10, площею 0,1135 га з кадастровим номером НОМЕР_8 та площею 0,0898 га з кадастровим номером НОМЕР_9 які розташована в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Обґрунтовуючи, це тим, що спірна земельна ділянка перенесена до архівного шару НКС «ДЗК» та відповідачем ОСОБА_3 здійснено її поділ.

Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення.

Представник Кабінету Міністрів України в судове засідання не з'явився, подав до суду письмові пояснення , в яких зазначив, що підтримує заявлені прокуратурою вимоги, оскільки підставою для звернення прокурора до суду із даним позовом є порушення права Кабінету Міністрів України та перевищення органом державної влади повноважень наданих статтями 122, 149 ЗК України при розпорядженні земельними ресурсами державної форми власності земель лісогосподарського призначення. Розгляд справи просив проводити без його участі.

Представник Головного управління Держгеокадастру у Київській області в судове засідання не з'явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать поштові повідомлення, які знаходяться в матеріалах справи. Заява про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило.

Представник Вишгородської РДА у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні з підстав необґрунтованості.

Представник ОСОБА_3 у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні, просив суд застосувати до позовних вимог прокурора строк позовної давності, оскільки зважаючи на підконтрольність діяльності Головного управління Держземагентства Кабінету Міністрів України через профільного міністра та керівника Держгеокадастру України у останнього були всі можливості дізнатися про вибуття спірної земельної ділянки. Крім того, зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення до її виділення у встановленому порядку згідно наказу Головного управління Держземагентства.

Представник ДП «Вищедубечанського лісового господарства» в судове засідання не з'явилася, подала до суду письмові пояснення, в яких позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі.

Треті особи - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилися, про місце, день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі.

Заслухавши думку прокурора, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, судом зазначається наступне.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 11.12.2013 № КИ/:25:003/00010221 відведено у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку загальною площею 1,0439 га, кадастровий номер НОМЕР_1 для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області (а.с. 21).

Розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 20.02.2014 № 70 було змінено цільове призначення вищезазначеної земельної ділянки з ведення особистого селянського господарства на індивідуальне садівництво.

Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 24.01.2014 № 24 відчужила земельну ділянку площею 1,0439 га з кадастровим номером НОМЕР_1 на користь ОСОБА_5, а останній в свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу від 16.10.2014 № 929 відчужив дану земельну ділянку на користь ОСОБА_3 (а.с. 22-26).

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що гр. ОСОБА_3 було здійснено проділ спірної земельної ділянки на земельні ділянки площею 0,125 га з кадастровим номером НОМЕР_2, площею 0,125 га з кадастровим номером НОМЕР_5, площею 0,125 га з кадастровим номером НОМЕР_3, площею 0,1249 га з кадастровим номером НОМЕР_4, площею 0,1136 га з кадастровим номером НОМЕР_7, площею 0,1135 га з кадастровим номером НОМЕР_6, площею 0,1136 га з кадастровим номером НОМЕР_10, площею 0,1135 га з кадастровим номером НОМЕР_8 та площею 0,0898 га з кадастровим номером НОМЕР_9 які розташована в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Крім того, права власності на вказані земельні ділянки, було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 (а.с. 181-191).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).

Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, ЗК України, іншими законами й нормативно-правовими актами.

При цьому згідно зі статтею 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України.

Водночас у пункті 2 статті 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак застосування норм земельного і лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинно базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об'єктом земельних правовідносин, то суб'єктний склад і зміст таких правовідносин повинно визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу.

Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

За статтею 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України).

Згідно із частиною другою статті 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до частини дев'ятої статті 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Крім того, Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади, здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів (ч.ч.1, 2 ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»).

Відповідно до ст. 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, реалізація державної політики у галузі використання та охорони земель, викуп земельних ділянок для суспільних потреб у порядку, визначеному законом, координація проведення земельної реформи розроблення і забезпечення виконання, загальнодержавних програм використання та охорони земель; організація ведення державного земельного кадастру, державного контролю за використанням і охороною земель та здійснення землеустрою, встановлення порядку проведення моніторингу земель, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

На момент відведення, згідно листа ДП «Вищедубечанське лісове господарство» від 22.06.2017р. № 09-01/274 земельні ділянки з кадастровими номерами, зокрема НОМЕР_1 вилучена без відома та погодження з ДП «Вищедубечанськке лісове господарство» (а.с. 27).

Також, відповідно до листа Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства від 20.06.2017 року № 04-36/1202, відомості в управлінні щодо погодження вилучення та зміни цільового призначення спірної земельної ділянки відсутні (а.с. 41).

Крім того, відповідно до листа Кабінету Міністрів України від 04.08.2017р. № 6977/0/2-17, рішення щодо вилучення та/або зміну цільового призначення земельних лісових ділянок з кадастровими номерами, зокрема НОМЕР_1, що розташована в адміністративних межах Лебедіської сільської ради Вишгородського району та які перебували у постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство», не приймалося (а.с. 46).

Таким чином, судом вбачаються порушення порядку виділення земельної ділянки.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, Перший заступник прокурора Київської області, який діє в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України просив визнати поважними причини пропуску позовної давності, оскільки про необхідність захисту прав та інтересів держави дізнався лише у 2017 році, у зв'язку із чим, просив визнати недійсним наказ Головного управління Держземагенства про затвердження документації із землеустрою та надані земельної ділянки у власність, а також визнати недійсним розпорядження Вишгородської РДА про зміну цільового призначення земельної ділянки.

Однак, суд не може погодитись із даною позицією позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до положення ст.256 та ст.257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Виходячи зі змісту статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлено в три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, державі в особі Кабінету Міністрів України та утвореним ним органам, які мали повноваження щодо розпорядження землями державної власності та контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, було і могло бути відомо про порушення права власності держави на землю з часу вчинення цього порушення.

Разом із тим, уповноважені державою органи не вчинили покладених на них законом обов'язків щодо усунення вказаних порушень протягом позовної давності, а тому право держави, як власника землі не підлягає судовому захисту.

Тобто, Кабінет Міністрів України в силу наділених повноважень через спеціально створені уповноважені органи в галузі земельних відносин, що здійснюють контроль за використанням та охороною земель, міг довідатися про порушене право з моменту винесення Головним управлінням Держземагентсва у Київській області оспорюваного наказу - 11 грудня 2013 року.

Таким чином, на час звернення Першого заступника прокурора Київської області з вказаним позовом строк позовної давності сплив.

У відповідності до ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Зважаючи на те, що під час розгляду справи в суді, представником відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_2 було надано клопотання про застосування строків позовної давності, суд вважає дане клопотання обґрунтованим та таким, що не може бути проігнороване, а тому підлягає задоволенню.

Крім того, звертаючись до суду, Перший заступник прокурора Київської області, який діє в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України наголошував на тому, що оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності незаконно, а тому спірна земельна ділянка підлягає поверненню у державну власність.

Суд, дослідивши матеріали справи, надаючи правову оцінку позову, не може погодитися із такою позицією позивача виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 після отримання у 2013 році у власність земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, відчужила земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_5. У подальшому, розпорядженням Вишгородської РДА було змінено цільове призначення спірної земельної ділянки на ведення індивідуального садівництва. Після чого, ОСОБА_5 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_3, який у подальшому розділив спірну земельну ділянку на більш маленькі ділянки та зареєстрував права власності на них.

Таким чином, особа, якій було виділено спірну земельну ділянку на підставі наказу Головного управління Держземагенства у Київській області від 11.12.2013 року, відчужила свою земельну ділянку на платній основі.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, встановлено, що гр. ОСОБА_3 було здійснено проділ спірної земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 на земельні ділянки площею 0,125 га з кадастровим номером НОМЕР_2, площею 0,125 га з кадастровим номером НОМЕР_5, площею 0,125 га з кадастровим номером НОМЕР_3, площею 0,1249 га з кадастровим номером НОМЕР_4, площею 0,1136 га з кадастровим номером НОМЕР_7, площею 0,1135 га з кадастровим номером НОМЕР_6, площею 0,1136 га з кадастровим номером НОМЕР_10, площею 0,1135 га з кадастровим номером НОМЕР_8 та площею 0,0898 га з кадастровим номером НОМЕР_9 які розташована в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Крім того, права власності на вказані земельні ділянки, було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Поряд з цим, ч. 2 ст. 373 ЦК України, передбачає, що право власності па землю гарантується Конституцією України, а право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянці також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно ст. 1 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_3 набув права власності на спірну земельну ділянку у 2014 році у законний спосіб, а саме уклавши нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу із особою, яка також придбала спірну земельну ділянку у законний спосіб на підставі договору купівлі-продажу в особи, якій було передано земельну ділянку у власність.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК («Недійсність правочину») недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Як вбачається з матеріалів справи, договори купівлі-продажу земельної ділянки ніким не оспорювалися та суду не надано доказів, щодо визнання вказаних договорі недійсними або нікчемними.

У подальшому, ОСОБА_3 вчинив дії щодо спірних ділянок, а саме, земельна ділянка була розділена на ділянки меншого розміру та зареєстрував право власності у держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що було винесено відповідне рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Згідно ст. 131 ЦК України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки на підставі інших цивільно-правових угод.

Згідно ст. 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами.

Згідно ч. 2 ст. 90 ЗК, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню у порядку, встановленому законом.

Згідно ст. 5 ЗК України, одними з принципів земельного законодавства є принцип невтручання держави в здійснення громадянами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом та принцип забезпечення гарантій прав на землю.

Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до п.п. а,б ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правомірність набуття відповідачем права власності на земельні ділянки підтверджена належними правовстановлюючими документами, фактом державної реєстрації такого права. Крім того, відповідач є добросовісним набувачем земельної ділянки, оскільки набув право власності на підставі чинних і ніким не оспорених договорів купівлі-продажу на оплатній основі.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Право власності на земельну ділянку відповідно до ст. 140 ЗК України може бути припинено за підставами: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду.

Доказів вчинення ОСОБА_3, як власником земельної ділянки будь-яких дій, визначених вказаною статтею, суду не подавалось.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Раймондо та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «ОСОБА_1 проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

За таких обставин, позбавлення ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, на думку суду, буде мати ознаки непропорційного втручання держави у його право власності, оскільки вказана особа набула права власності на підставі оплатних договорів купівлі продажу.

Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужено особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього. Відповідно до ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублено власником, або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року, заява №29979/04 ЄСПЛ визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1 Протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції, зокрема державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «Належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а ц потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З матеріалів справи вбачається, що первісне безвідплатне відчуження майна здійснено державою шляхом прийняття рішень державним органом, тобто внаслідок реалізації волі держави на розпорядження державної власністю. В подальшому майно набуто у власність за відплатними правочинами особа, яка мали право на його відчуження, про що свідчить нотаріальний порядок укладання правочинів та їх визнання державними органами, про що свідчить державна реєстрація цих правочинів.

Таким чином, суд вважає, що в задоволені позову Першого заступника прокурора Київської області, який діє в інтересах Кабінету Міністрів України про визнання недійсним рішень органу виконавчої влади та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, слід відмовити застосувавши строки позовної давності. Крім того, слід врахувати, що відповідач набув права власності на земельну ділянку у встановлений законом спосіб, шляхом укладання правочину, який визнаний держаними органами, а тому є належним набувачем.

Крім того, суд у відповідності до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, вважає за можливе вирішити питання щодо скасування заходів забезпечення позову, які були вжиті під час розгляду справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 256, 257, 261, 268 ЦК України, ст. 38 ЗК України, ст.ст. 4, 81, 158, 258, 263-265, 268,2 71-273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Першого заступника прокурора Київської області, який діє в інтересах Кабінету Міністрів України - відмовити.

Заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 14.08.2018 року, а саме накладений арешт на земельні ділянки - скасувати.

Повний текст рішення буде виготовлений 31.08.2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення, за приписами ч. 1 ст.354 ЦПК України.

Відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (03.10.2017) до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Апеляційного суду Київської області через Вишгородський районний суд Київської області.

Позивачі: Перший заступник прокурора Київської області І. Грабець (АДРЕСА_4), який діє в інтересах Кабінету Міністрів України (м. Київ, вул. Грушевського, 12/2).

Відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Київській області (м. Київ, вул. Серпова, 3/14), Вишгородська районна державна адміністрація Київської області (Київська область, м. Вишгород, пл. Шевченка, 1), ОСОБА_3 (АДРЕСА_1).

Третя особа: Державне підприємство «Вищедубечанське лісове господарство» (Київська область, Вишгородський район, с. Пірнове, вул. Київська, 1), ОСОБА_4 (АДРЕСА_2 ), ОСОБА_5 (АДРЕСА_3).

Суддя І.Ю. Котлярова