Постанова
Іменем України

18 липня 2018 року
м. Київ

справа № 180/632/17

провадження № 61- 426св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),
учасники справи:
заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 наухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заяву ОСОБА_1 обґрунтував тим, що він проходив строкову військову службу у Прикордонних військах СРСР, які підпорядковувались Комітету державної безпеки СРСР з 29 жовтня 1979 року у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом начальника військової частини від 04 січня 1982 року його було направлено у відрядження до смт Тахта-Базар Туркменської РСР до військової частини НОМЕР_2 , звідки його було направлено до Республіки Афганістан, де він знаходився в період з 07 січня по 19 січня 1982 року. Згідно архівної довідки від 25 липня

2012 року документи, які б підтвердили факт його перебування у Республіці Афганістан, знищені пожежею. Він неодноразово звертався із заявою про надання статусу учасника бойових дій, але йому було відмовлено в зв`язку з тим, що наявні документи не підтверджують його участь у бойових діях.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив встановити юридичний факт його участі у бойових діях на території Республіки Афганістан у складі військової частини НОМЕР_2 у період з 07 січня 1982 року по 19 січня 1982 року.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2017 року заяву задоволено. Встановлено факт участі ОСОБА_1 у бойових діях на території Республіки Афганістан у складі військової частини НОМЕР_2 з

07 січня по 19 січня 1982 року.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що факт його участі у бойових діях на території Республіки Афганістан у складі військової частини НОМЕР_2 з 07 січня 1982 року по 19 січня 1982 року є доведеним та підтверджується архівною довідкою від 25 липня 2012 року, згідно якої наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04 січня 1982 року рядові ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 вибули у відрядження до смт Тахта-Базар Туркменської РСР, а також показами свідків ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 , які знаходились у службовому відрядженні на території Республіки Афганістан разом з ОСОБА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада

2017 року рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області

від 07 серпня 2017 рокускасовано. Заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Апеляційний суд, залишаючи заяву без розгляду, виходив з того, що суд першої інстанції не визначив коло осіб, які мають приймати участь у справі, та не звернувши уваги на те, що у вказаних правовідносинах виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, не залишив заяву без розгляду та не роз`яснив заінтересованими особам право подати позов на загальних підставах.
У січні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення районного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що у зв`язку з тим, що архівні документи, якими підтверджується період його участі у бойових діях на території Республіки Афганістан, втрачені внаслідок пожежі у військовій частині НОМЕР_2 , інших доказів на підтвердження періоду своєї участі у бойових діях він не мав, а тому він вимушений був звернутися до суду із заявою про встановлення зазначеного факту. Вважав висновки районного суду обґрунтованими, оскільки архівною довідкою від 25 липня 2012 року та показами свідків підтверджено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04 січня 1982 року рядові ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 вибули у відрядження до смт Тахта-Базар Туркменської РСР, знаходились на території Республіки Афганістан у складі вказаної військової частини. Іншим способом встановити зазначений факт неможливо, оскільки документи військової частини НОМЕР_2 втрачені під час пожежі.

У січні 2018 року ІНФОРМАЦІЯ_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу,в якому зазначено, що судове рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, оскільки у вказаних правовідносинах вбачається спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження,.

24 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Судом установлено, що у період з 28 жовтня 1979 року по 10 лютого 1982 року ОСОБА_1 проходив строкову військову службу.
Згідно довідки Центрального прикордонного архіву Федеральної служби безпеки Російської Федерації від 21 березня 2008 року військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , водій роти забезпечення, знаходився у відрядженні у військовій частині НОМЕР_2 смт Тахта-Базар Туркменської РСР з 04 січня по 19 січня 1982 року. Підтвердити періоди участі в бойових діях на території Республіки Афганістан у 1982 році ОСОБА_1 неможливо, оскільки, документи військової частини НОМЕР_2 за 1980-1985 роки практично втрачені в результаті пожежі в частині.
Відповідно до архівної довідки від 25 липня 2012 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04 січня 1982 року рядові ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 вибули у відрядження до смт Тахта-Базар Туркменської РСР. Наказом командира частини НОМЕР_1 від 19 січня

1982 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 прибули із відрядження.
Військовослужбовці ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 знаходились у службовому відрядженні на території Республіки Афганістан в складі військової частини НОМЕР_2 смт Тахта-Базар Туркменської РСР з 07 січня по 19 січня 1982 року.
Встановлення зазначеного факту необхідно для отримання ОСОБА_1 статусу ветерана війни.
Відповідно до частини першої, пункту 5 частини другої статті 234 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Згідно з абзацами 1 і 3 пункту 2 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).
Перелік держав, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.
Переліком держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що Афганістан віднесено до переліку держав, на території якої в період з квітень 1978 року - грудень

1989 року проходили бойові дії.
Вказаний факт, що підтверджує проведення бойових дій на території інших держав згідно із частиною другою статті 61 ЦПК України не потребує доказування, так як є загальновідомим.
Проте, у відповідності до вимог чинного законодавства встановлено та визначено порядок щодо встановлення участі в бойових діях.
Зокрема, для виконання вимог Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», постанов Кабінету Міністрів України

від 12 травня 1994 року № 302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» (із змінами), від 08 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», від 13 січня 1995 року № 16 «Про застосування пункту 2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та від 20 серпня 2014 року № 413 «Про затвердження Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення» - Міністерством оборони України видано наказ від 07 травня 2015 року № 200, «Про затвердження Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та Інструкції про порядок видачі в Міністерстві оборони України посвідчень учасника бойових дій, нагрудних знаків «Ветеран війни - учасник бойових дій» та листів талонів на право одержання проїзних квитків з 50-відсотковою знижкою їх вартості», реєстрація у Міністерстві юстиції України 14 травня 2015 року за № 531/26976.

Згідно цього наказу, зобов`язано утворити комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій в Міністерстві оборони України, Генеральному штабі Збройних Сил України, командуваннях видів Збройних Сил України, військовій частині НОМЕР_3 та військовому комісаріаті Автономної Республіки Крим, обласних та Київському міському військових комісаріатах.
Саме, на Комісії військового комісаріату Автономної Республіки Крим, обласних та Київського міського військових комісаріатів покладається вирішення питань про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, звільнених зі Збройних Сил, колишніх партизанів та підпільників - за місцем їх реєстрації.
Прийняття Комісією рішення проводиться шляхом голосування та вважається правомочним, коли за нього проголосувало не менше половини її членів (пункт 16 Положення). Рішення комісії оформлюється протоколом (пункт 17 Положення) .
Зазначеним наказом не визначено повноважень обласних військових комісаріатів щодо втручання у роботу Комісії та керування роботою комісії.
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», зокрема, пунктом 2 надані судам роз`яснення про те, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому главою 31-а ЦПК України (1502-06).
У листі Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року судам надані роз`яснення про те, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо участі у бойових діях, перебування на фронті, у партизанських загонах тощо.
Скасовуючи рішення районного суду та залишаючи заяву ОСОБА_1 без розгляду, суд апеляційної інстанції, керуючись норами статей 234, 235, 256 ЦПК України 2004 року, дійшов обґрунтованого висновку про те, що законодавством передбачено інший порядок встановлення факту перебування на території держав де велись бойові дії та встановлення відповідного статусу для осіб, що є учасниками таких подій.
При цьому апеляційний суд вірно зазначив, що вказаніобставини не можуть бути встановлені в порядку окремого провадження, оскільки факт який бажає встановити заявник пов`язаний саме з обставинами його участі у бойових діях на території республіки Афганістан для отримання у подальшому ОСОБА_1 статусу ветерана війни.
Доводи касаційної скарги не дають правових підстав для встановлення порушення апеляційним судом норм процесуального права, не спростовують висновків суду. При вирішенні вказаної справи апеляційним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
Враховуючи те, що висновки апеляційного суду відповідають встановленим у справі обставинам, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення без змін, відповідно до положень статті 410 ЦПК України.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта