У х в а л а

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 490/219/17-ц

провадження № 61-30338св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., ЧернякЮ. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

відповідачі: Головне управління Національної поліції в Миколаївській області, Державна казначейська служба України;

представник Головного управління Національної поліції в Миколаївській області - РуснаковаТетяна Анатоліївна;

представник Державної казначейської служби України - Хмельницький Віктор Сергійович;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 грудня 2017 року у складі судді Гуденко О. А. та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 5 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Шаманської Н. О., Данилової О. О., Коломієць В. В.,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 17 березня 2016 року № 44о/с її було звільнено з посади слідчого Ленінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області в Миколаївській області. Вважаючи своє звільнення незаконним, вона звернулася до суду з адміністративним позовом. Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 8 листопада 2016 року, її позов до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 17 березня 2016 року № 44 о/с в частині звільнення ОСОБА_3, поновлено її на посаді слідчого Ленінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області з 18 березня 2016 року, стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12 033 грн 45 коп.

Наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 15 липня 2016 року № 184 о/с скасовано пункт наказу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 17 березня 2016 року № 44 о/с в частині звільнення ОСОБА_3 на підставі пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову недбалість) та поновлено її на посаді слідчого Ленінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.

Наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 19 вересня 2016 року № 264 о/с її звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Зазначала, що незаконним звільненням, що встановлено судовими рішеннями, їй завдано моральної шкоди, яка полягає у приниженні її честі та гідності, погіршенні ділової репутації, порушенні нормальних життєвих зв'язків.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідачів моральну шкоду в сумі 25 тис. грн, завдану їй незаконним звільненням, а також понесені нею судові витрати у розмірі 4 тис. грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_3 з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою доведено порушення її законних прав, яке полягало в незаконному звільненні з роботи, що доведено рішенням суду, призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв'язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, що за змістом частини першої статті 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, є підставою для відшкодування моральної шкоди. Розмір моральної шкоди визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості.

При цьому суд відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, оскільки позивачка перебувала в трудових відносинах з Головним управлінням Національної поліції в Миколаївській області і моральна шкода завдана їй саме порушенням її трудових прав - незаконним звільненням, що виключає застосування до даних правовідносин положень статей 1166, 1176 ЦК України і, як наслідок, відшкодування завданої шкоди за рахунок держави.

Також судом відмовлено у стягненні судових витрат у розмірі 4 тис. грн, оскільки вони були понесені позивачкою при розгляді іншої справи в порядку адміністративного судочинства, що не позбавляє її права на звернення до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення суду в порядку, встановленому КАС України.

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 5 квітня 2018 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліціїв Миколаївській області відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що протиправне звільнення ОСОБА_3 призвело до втрати її нормальних життєвих зв'язків і потребувало від неї додаткових зусиль для організації свого життя та праці, завдало моральної шкоди та значних душевних страждань. Крім того, ураховуючи підстави та формулювання звільнення, а саме службова невідповідність, працевлаштування на роботу за фахом було проблематичним, а працевлаштування на державну службу взагалі неможливим. Тому наявні підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 237-1 КЗпП України. Розмір моральної шкоди визначено згідно зі статтею 23 ЦК України з урахуванням вимог розумності та справедливості.

У травні 2018 року Головне управління Національної поліції в Миколаївській області подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_3

Касаційна скарга мотивована тим, що наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 15 липня 2016 року № 184 о/с ОСОБА_3 поновлено на службі в поліції. У вересні 2016 року їй сплачено середній заробіток за дні вимушеного прогулу в сумі 12 033 грн 45 коп.

Зазначено, що моральні страждання позивача компенсуються шляхом відновлення її порушеного права - поновлення на роботі.

Крім того, позивач перебувала на обліку в районному центрі зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю у розмірі 7 699 грн 39 коп. Також зазначено, що наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 19 вересня 2016 року № 264 о/с про звільнення ОСОБА_3 за пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (скорочення штату) позивачем не оскаржувався і залишається правомірним. При цьому ОСОБА_3 10 лютого 2017 року отримала одноразову грошову допомогу у розмірі 42 256 грн 50 коп.

Зазначено, що позивачем не додано доказів, якими б були підтверджені фізичні та моральні страждання чи погіршення здібностей потерпілого, які доводять розмір завданої моральної шкоди.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку по необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини п'ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Колегія суддів вважає, що обставини цієї справи дають підстави для передачі справи на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду.

Ця справа містить виключну правову проблему й передача справи на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права й формування єдиної правозастосовчої практики.

Установлено, що предметом спору є відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням працівника поліції. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди особам рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, завданої унаслідок порушення їх трудових прав, судами застосовано положення статті 237-1 КЗпП України.

За статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Разом із тим, передбачені статтею 56 Конституції України - право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень та статтею 23 ЦК України - право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, - не поширюються на випадки виникнення трудових спорів працівників, оскільки в таких випадках розбіжності між сторонами урегульовуються згідно з умовами укладеного трудового договору (контракту).

А тому обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди, заподіяної в сфері трудових відносин або відносин, що тісно пов'язані з ними, настає лише у випадках, передбачених статтею 237-1 КЗпП України, тобто в разі, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, або, коли це передбачено іншими спеціальними нормами.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди наприклад, статті 49 Закону України «Про інформацію», стаття 44 Закону України «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Тобто, відшкодування моральної шкоди можливе, якщо це передбачено спеціальним законодавством та за наявності вини заподіювача.

У справі, яка є предметом перегляду, суди ухвалили рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, стягнувши з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_3 моральну шкоду на підставі статті 237-1 КЗпП України. При цьому районний суд зазначив, що відсутні підстави для застосування статей 1166, 1176 ЦК України щодо стягнення коштів за рахунок держави, а апеляційний суд додатково керувався статтею 23 ЦК України.

Разом з тим, згідно зі статтею 60 Закону України «Про Національну поліцію» проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 11 статті 62 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що В органах (закладах, установах) поліції з метою захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів поліцейських відповідно до вимог законодавства можуть утворюватися професійні спілки. Обмеження прав професійних спілок поліцейських порівняно з іншими професійними спілками не допускається.

Статтею 63 Закону України «Про Національну поліцію» визначено порядок укладення контракту про проходження служби в поліції.

У частині першій статті 63 «Про Національну поліцію» передбачено, що контракт про проходження служби в поліції - це письмовий договір, що укладається між громадянином України та державою, від імені якої виступає поліція, для визначення правових відносин між сторонами.

Разом з тим, колегія суддів Вищого адміністративного суду України в ухвалі від 15 лютого 2007 року справі № К-29800/06 дійшла висновку, що оскільки позивачка належить до осіб начальницького складу податкової міліції, то стаття 237-1 КЗпП України при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди не може бутизастосована.

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові № 21-8а15 від 17 лютого 2015 року дійшла аналогічного висновку, зазначивши, що питання проходження служби особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, звільнення з неї, права й обов'язки таких осіб визначені спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про міліцію».

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в ухвалі від 10 червня 2010 року у справі № К-2591/08 дійшла висновку, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ. Правовідносини щодо проходження цієї публічної служби регулюються нормами Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, іншими актами законодавства про ці органи. Тому норми законодавства про працю, що регулюють трудові відносини, до цих правовідносин не застосовуються.

Тобто у цих справах суд дійшов висновку, що проходження служби рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ України регулюється не КЗпП України, а законодавством про ці органи.

Разом з тим у судових рішеннях в аналогічних справах Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ (справи: № 760/19549/15-ц, 757/16770/14-ц, 2/2506/3460/11) застосував норми трудового законодавства.

В ухвалі від 5 квітня 2012 року № К-55759/09 колегія суддів Вищого адміністративного суду України у подібних правовідносинах дійшла протилежного висновку, до яких раніше доходив суд касаційної інстанції адміністративної юрисдикції, і зазначив про можливість застосування статті 237-1 КЗпП України.

Зазначене якраз і свідчить про виключну правову проблему в державі й передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права й формування єдиної правозастосовчої практики.

Колегія суддів вважає, що вирішення цих правових питань, з урахуванням наведених вище правових позицій Верховного Суду України та вищих судів у подібних правовідносинах, містить виключну правову проблему для забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

При цьому важливо зазначити, що при вступі на службу до органів внутрішніх справ виникають службово-трудові правовідносини, які є двосторонніми, і являють собою окремий різновид юридичної форми вираження соціально-трудових відносин найманої праці.

Службово-трудове правовідношення виникає між атестованим працівником органів внутрішніх справ і органом внутрішніх справ (роботодавцем), за яким одна сторона (працівник), будучи включеною до складу трудового колективу органу (підрозділу), - зобов'язана виконувати роботу певного роду - службово-трудову функцію (її професія, посада, кваліфікація), з підляганням установленим вимогам внутрішнього трудового розпорядку, а інша сторона (роботодавець), у свою чергу, - забезпечувати працівника роботою відповідно до обумовленої договором (контрактом) про службу спеціальністю, кваліфікацією або посадою, своєчасно й у встановлених розмірах оплачувати його працю, створювати умови праці, які необхідні для виконання цієї роботи й передбачені чинним загальним та спеціальним законодавством про порядок і умови проходження державної служби в органах внутрішніх справ, договором (контрактом) про службу та угодою цих сторін.

Отже, зазначена суперечливість, а значить - суттєва недосконалість приписів спеціального законодавства про працю, а також наявна практика його застосування (у тому числі й з питань відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникам унаслідок порушення їхніх службово-трудових прав) судами, посадовими особами адміністрації органів (підрозділів) внутрішніх справ загострює й без того болючу проблему соціально-правового захисту працівників органів внутрішніх справ.

При цьому однакове застосування закону забезпечує загальнообов'язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

При оцінці ефективності механізму забезпечення єдності судової практики Європейський суд з прав людини звертає увагу на ряд обставин: можливість заінтересованої особи самостійно, а не за допомогою сторонніх осіб, скористатися таким механізмом, в тому числі оскаржити конфліктуюче рішення до вищестоящого суду, наявність вищестоящого суду, який має як повноваження щодо забезпечення єдності судової практики (Tudor Tudor v. Romania, no. 21911/03, § 29, 24 March 2009), так і відповідні засоби для цього (Rakic and Others v. Serbia, § 43, 5 October 2010), існування інших дієвих процедур. Як приклад, позитивно були оцінені процедура направлення запиту нижчестоящого суду до вищестоящого з метою роз'яснення неоднозначної норми (Remuszko v. Poland, 1562/10, § 95, 16 July 2013), винесення вищестоящим судом обов'язкової для нижчестоящих судів постанови зі спірних питань судової практики (Albu and Others v. Romania, nos. 34796/09, § 41-43, 10 May 2012).

З урахуванням наведеного є підстави для передачі справи на розгляд Великій Палаті Верховного Суду згідно з частиною п'ятою статті 403 ЦК України.

Керуючись статтями 402-404 ЦПК України, пунктом 7 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 490/219/17-ц за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 5 квітня 2018 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк