Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 161/5314/15-ц

провадження № 61-4452св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С.О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1, який є правонаступником ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Волинської області від 02 березня 2016 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Подолюка В. А., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «Дельта Банк» посилалося на те, що 25 липня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ВАТ «Кредитпромбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк»), та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 09/035/06-Склв (далі - Кредитний договір), згідно з умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 35 тис. доларів США з розрахунку 13,75 % річних на строк з 25 липня 2006 року по 24 червня 2011 року. Згідно з договором № 1 про внесення змін до Кредитного договору банк відкрив позичальнику мультивалютну кредитну лінію для видачі кредитів у національній валюті України або іноземних валютах в межах загальної суми 79 тис. доларів США з процентною ставкою 13,75 % за користування кредитами, отриманими в доларах США, та 13,34 % за користування кредитами, отриманими в національній валюті України, з кінцевим терміном повернення до 24 липня 2011 року. Згідно з додатковим договором № 5 до Кредитного договору від 22 грудня 2009 року банк надав позичальнику кредит у сумі 69 356 грн 45 коп. з розрахунку 20 % річних. 04 листопада 2010 року було укладено додатковий договір № 6 до Кредитного договору, згідно з яким позичальнику було продовжено кінцевий термін погашення кредиту з 24 червня 2011 року до 24 липня 2016 року і встановлено новий графік повернення кредитних коштів. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором 25 липня 2006 року між банком і ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір № 09/035/І01/06-Склв (далі - Договір іпотеки), за умовами якого відповідач передав в іпотеку банку житловий будинок загальною площею 263,4 кв.м, житловою площею 110,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 05 червня 2006 року Виконавчим комітетом Підгайцівської сільської ради та зареєстрованого у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації 20 червня 2006 року в реєстровій книзі № 8 за реєстраційним № 506, та земельну ділянку площею 0,12 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за тією ж адресою, що належить іпотекодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю № 96, виданого на підставі рішення Підгайцівської сільської ради від 26 лютого 1997 року. 26 червня 2013 року ПАТ «Кредитпромбанк» за договором купівлі-продажу прав вимоги відступило, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло права вимоги за усіма кредитними та забезпечувальними договорами, укладеними між банком та фізичними особами, в тому числі за кредитним та іпотечним договорами від 25 липня 2006 року, укладеними з ОСОБА_2 Позичальник не виконував взяті на себе зобов'язання, внаслідок чого станом на 13 жовтня 2014 року у нього утворилася заборгованість за Кредитним договором у розмірі 502 926 грн 20 коп., з яких: заборгованість за основним Кредитним договором - 273 300 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредитом -176 755 грн 77 коп., заборгованості за відсотками - 96 544 грн 23 коп.; заборгованість за Договором № 1 про внесення змін до Кредитного договору - 88 938 грн 30 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 49 879 грн 75 коп., заборгованість за відсотками - 39 058 грн 55 коп.; заборгованість за Додатковим договором № 5 до Кредитного договору - 140 687 грн 90 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 92 418 грн 80 коп., заборгованість за відсотками - 48 269 грн 10 коп. Враховуючи наведене, ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок загальною площею 263,4 кв.м, житловою площею 110,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0,12 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за цією ж адресою, шляхом передачі предмета іпотеки у власність та визнання права власності на нього за банком.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2015 року у складі судді Кихтюка Р. М. позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором в розмірі 502 926 грн 20 коп. звернено стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки шляхом передачі предмета іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем - Акціонерним товариством «Дельта Банк», а саме:

- житловий будинок загальною площею 263,4 кв.м, житловою площею 110,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 05 червня 2006 року Виконавчим комітетом Підгайцівської сільської ради та зареєстрованого у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації 20 червня 2006 року, в реєстровій книзі № 8 за реєстраційним № 506;

- земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: село Підгайці, Луцький район, Волинська область, та належить ОСОБА_2 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 26 лютого 1997 року, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 96, виданого Підгайцівською сільською радою на підставі рішення Підгайцівської сільської ради 30 листопада 1995 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» 3 654 грн сплаченого судового збору.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що згідно з умовами Договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснене в позасудовому порядку шляхом переходу до нього права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити іпотекодавця. Тому, виходячи з положень частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється із способом звернення стягнення, якщо такий спосіб визначено іпотечним договором.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 02 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вартість іпотечного майна на день вирішення спору більш ніж у п'ять разів перевищує розмір заборгованості за Кредитним договором, який становить 502 926 грн. За таких обставин застосування такого способу звернення стягнення, як визнання за банком права власності на спірне нерухоме майно буде несправедливим по відношенню до позичальника і спричинить дисбаланс між інтересами сторін, оскільки призведе до втрати іпотекодавцем майна, вартість якого неспівмірно перевищує його грошові зобов'язання перед позивачем. Законом не передбачено при застосуванні зазначеного способу звернення стягнення на іпотечне майно механізму повернення іпотекодавцю різниці між вартістю майна і сумою кредитної заборгованості.

У березні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Волинської області від 02 березня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати це рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що в порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції не дослідив висновок експерта № О-1 про вартість нерухомого майна. До вказаного висновку не було долучено документи, які підтверджують право власності на іпотечне майно, копію технічного паспорта на будинок, витяг з Державного земельного кадастру України про присвоєння кадастрового номера земельній ділянці. Апеляційний суд не задовольнив клопотання представника позивача про виклик в судове засідання експерта для надання пояснень за вказаним висновком, чим порушив принцип рівності сторін у судовому процесі. В рішенні суду не наведено конкретної мотивації відмови в задоволенні позовних вимог банку, не з'ясовано, чи є у власності боржника інше майно, вільне від застави, за рахунок якого можливо погасити заборгованість. Ухвалюючи рішення про звернення стягнення на заставне майно, суди попередніх інстанцій повинні були врахувати положення Закону України «Про виконавче провадження». Оскільки ні Земельним кодексом України, ні нормативно-правовими актами про виконавчу службу не передбачений порядок та умови проведення прилюдних торгів земельних ділянок, суд повинен був задовольнити позов банку про звернення стягнення на майно боржника.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з Луцького міськрайонного суду Волинської області.

20 жовтня 2016 року до суду касаційної інстанції надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі у зв'язку зі смертю відповідача ОСОБА_2

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року заяву ОСОБА_3 задоволено. Провадження у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки зупинено до залучення правонаступника сторони у справі.

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло клопотання ОСОБА_1 (сина відповідача), в якому заявник просив залучити його до участі у справі як правонаступника ОСОБА_2, на підтвердження чого надав копію свідоцтва про народження, копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2, копію витягу із Спадкового реєстру та копію заяви про прийняття спадщини.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 січня 2018 року справу № 161/5314/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 травня 2018 року поновлено провадження у цій справі та залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, - ОСОБА_1

У липні 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу і просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням вимог процесуального закону. Під час розгляду справи апеляційний суд не може самостійно збирати докази, а досліджує лише ті, що були подані сторонами. Тому посилання заявника на нез'ясування судом наявності у боржника іншого майна, вільного від застави, не заслуговує на увагу. Перехід права власності на підставі Договору іпотеки - це позасудовий спосіб захисту порушеного права, тому позов банку не міг бути задоволений.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та оскаржуване рішення апеляційного суду у повній мірі не відповідають.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу(частина друга статті 1050 ЦК України).

Судами встановлено, що 25 липня 2006 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав у банку грошові кошти у розмірі 35 тис. доларів США з розрахунку 13,75 % річних на строк по 24 червня 2011 року.

29 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено Договір № 1 про внесення змін до Кредитного договору, згідно з яким банк відкрив позичальнику мультивалютну кредитну лінію для видачі кредитів у національній валюті України або іноземних валютах в межах загальної суми 79 тис. доларів США з процентною ставкою 13,75 % за користування кредитами, отриманими в доларах США, та 13,34 % - за користування кредитами, отриманими в національній валюті України, з кінцевим терміном повернення до 24 липня 2011 року.

22 грудня 2009 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 було укладено Додатковий договір № 5 до Кредитного договору, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у сумі 69 356 грн 45 коп. з розрахунку 20 % річних.

04 листопада 2010 року між банком та ОСОБА_2 було укладено Додатковий договір № 6 до Кредитного договору, за умовами якого позичальнику було продовжено кінцевий термін погашення кредиту з 24 червня 2011 року до 24 липня 2016 року і встановлено новий графік повернення кредитних коштів.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Кредитним договором 25 липня 2016 року між банком та ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки, за яким позичальник передав в іпотеку банку житловий будинок загальною площею 263,4 кв.м, житловою площею 110,5 кв.м по АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 05 червня 2006 року Виконавчим комітетом Підгайцівської сільської ради та зареєстрованого у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації 20 червня 2006 року в реєстровій книзі № 8 за реєстраційним № 506, і земельну ділянку площею 0,12 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за тією ж адресою, і належить іпотекодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю № 96, виданого на підставі рішення Підгайцівської сільської ради 26 лютого 1997 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким права вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки відступлені ПАТ «Дельта Банк».

ОСОБА_2 не виконував належним чином своїх зобов'язань за Кредитним договором, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком ПАТ «Дельта Банк» станом на 13 жовтня 2014 року склала 502 926 грн 20 коп., з яких: заборгованість за Кредитним договором - 273 300 грн, в тому числі: заборгованість за кредитом - 176 755 грн 77 коп.; заборгованість за відсотками - 96 544 грн 23 коп.; заборгованість за Договором № 1 про внесення змін до Кредитного договору - 88 938 грн 30 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 49 879 грн 75 коп.; заборгованість за відсотками - 39 058 грн 55 коп.; заборгованість за Додатковим договором № 5 до Кредитного договору - 140 687 грн 90 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 92 418 грн 80 коп.; заборгованість за відсотками - 48 269 грн 10 коп.

ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність та визнання права власності на нього за банком.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частиною першою статті 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пунктами 3.2.1., 3.2.2. Договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно з метою погашення заборгованості іпотекодавця за Кредитним договором у разі набуття такого права згідно з розділом 4 цього договору. У випадку порушення іпотекодавцем вимог пункт 3.1.6. цього договору, вимагати від нього незалежно від настання строку виконання зобов'язань, погашення заборгованості за Кредитним договором в повному обсязі. А у випадку невиконання іпотекодавцем цієї вимоги звернути стягнення на майно з метою задоволення вимог, що підлягають задоволенню у відповідності до положень розділу 4 цього договору, на умовах передбачених цим договором.

Згідно з пунктами 4.2., 4.3., 4.4., 4.5. Договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку порушення іпотекодавцем умов Кредитного договору, або умов цього договору. При настанні випадків, передбачених пунктом 4.2. цього договору, іпотекодержатель за 30 календарних днів попереджає іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобов'язання, забезпечені іпотекою, не будуть виконані, іпотекодержатель на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із таких способів: від свого імені продає майно третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог; дає іпотекодавцю згоду на реалізацію майна третім особам, визначеним іпотекодержателем або погоджених з ним, від свого (іпотекодавця) імені, за умови, що кошти, виручені від реалізації, будуть направлені на задоволення вимог іпотекодержателя. У випадку коли виконання пункту 4.3. цього договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодержатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, в тому числі звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду. Реалізація майна здійснюється іпотекодержателем самостійно шляхом укладення від свого імені договорів купівлі-продажу майна з третіми особами, а у разі звернення стягнення на підставі рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса - в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».

Тобто сторони, підписавши Договір іпотеки, обумовили всі його умови, в тому числі вирішили питання позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення іпотекодержателя до суду з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до частини першої цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Разом з тим згідно з частиною першою статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є:

1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;

2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;

3) публічність державної реєстрації прав;

4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;

5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою подаються оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Однак ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не звернули на це уваги та не врахували, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Тому з наведених підстав позов не підлягає задоволенню.

Судами не застосовано вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відмова апеляційного суду в позові з тих підстав, що вартість іпотечного майна суттєво перевищує розмір заборгованості, не ґрунтується на вимогах Закону України «Про іпотеку». Інших правових підстав для такої відмови суд в оскаржуваному рішенні не навів.

Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2015 року та рішення Апеляційного суду Волинської області від 02 березня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, який є правонаступником ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак Г. І. Усик