Справа № 307/740/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 липня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача), суддів: Джуги С.Д. і Кондора Р.Ю. за участю секретаря Волощук В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішенняТячівського районного суду від 16 червня 2015 року (у складі судді Бобрушка В.І.) за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) звернувся до суду з цим позовом у лютому 2015 р. Просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором №MKH0AE00001615 від 24.05.2006 р. у розмірі 81 406,20 доларів США, що еквівалентно 1 278 891,40 грн. На обґрунтування указав, що 24 травня 2006 р. між Банком і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 19,000 доларів США, зі сплатою 0,88 % на місяць на суму залишку заборгованості, строком до 23 травня 2011 р. Відповідач узятих на себе зобов'язань належним чином не виконував, на вимоги про добровільну сплату заборгованості не реагував, унаслідок чого станом на 12 грудня 2014 р. у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 81 406,20 доларів США, що еквівалентно 1 278 891,40 грн., із яких: 12 924,43 доларів США - заборгованість за кредитним договором; 23 338,73 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 619,54 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 44 523,50 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором.

Справа розглядалася повторно.

Рішенням Тячівського районного суду від 16 червня 2015 р. у задоволенні позову відмовлено за спливом строку позовної давності.

При цьому суд першої інстанції установив, що в порушення умов кредитного договору № MKH0AE00001615 від 24.05.2006 р. відповідач ОСОБА_2 ухиляється віз узятих на себе зобов'язань, не погашає кредит і щомісячні відсотки за фактичне використання кредитних коштів, унаслідок чого станом 12.12.2014 р. його заборгованість перед Банком склала 81406.20 доларів США, що за курсом НБУ склало 1278891.40 грн., із яких: 12924.43 долари США - заборгованість за кредитом, 23338.73 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 619.54 долари США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 44523.50 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань. ОСОБА_2 указаних обставин (щодо виникнення і розміру заборгованості) не оспорив і рішення суду першої інстанції у цій частині не оскаржив.

Банк просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідностівисновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що суд першої інстанції не вірно встановив сплив строків позовної давності, оскільки останній платіж за кредитним договором було здійснено 08.04.2013 р., позовна давність спливає 08.04.2016 р., а Банк звернувся до суду з позовом у лютому 2015 р., тобто в межах строків позовної давності.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення - скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

Суд виходив із того, що Банком було пропущено строки позовної давності для звернення до суду.

Однак, колегія суддів апеляційного суду Закарпатської області не може погодитися із таким висновком у зв'язку з невідповідністю такого обставинам справи, письмовим доказам і нормам матеріального права.

Як видно з матеріалів справи, 24 травня 2006 р. між Банком і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №MKH0AE00001615, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 19 000 доларів США зі сплатою 0,88 % на місяць на суму залишку заборгованості, строком до 23 травня 2011 р. (а.с.8-9). Банк виконав узяті на себе зобов'язання згідно з умовами кредитного договору та надав позичальнику грошові кошти в розмірі 19 000 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки №3 від 25 травня 2006 р. (а.с.11). Натомість, ОСОБА_2 узятих на себе зобов'язань належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 12 грудня 2014 р. у нього утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 81 406,20 доларів США, що еквівалентно 1 278 891,40 грн. (а.с.4-6).

Суд першої інстанції встановив факт невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором і наявність заборгованості, яка підлягає стягненню із відповідача, однак відмовив у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строків позовної давності та встановив, що оскільки строк дії договору закінчився 23 травня 2011 р., а Банк звернувся до суду з позовом у лютому 2015 р., то позивачем було пропущено строк на звернення до суду за захистом своїх прав.

Однак, такий висновок суду першої інстанції є помилковим.

Відповідно до ст.253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому ч.1 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч.ч.1,2 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Аналіз зазначеної норми права указує про те, що в разі визнання боргу чи пред'явлення особою позову до боржника позовна давність переривається.

Постановою Верховного Суду від 16 січня 2018 р. указану цивільну справу було направлено на новий апеляційний розгляд (а.с.164-166).

Зокрема, судом касаційної інстанції було вказано, що під час апеляційного перегляду цієї справи за апеляційною скаргою Банку на рішення Тячівського районного суду від 16 червня 2015 р. апеляційний суд не звернув увагу на те, що 26 вересня 2012 р. заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, що набрало законної сили 8 жовтня 2012 р., частково задоволено позов Банку, в тому числі до ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет застави, а саме: автомобіль, який був придбаний ОСОБА_2 за спірним кредитним договором від 24 травня 2006 р., і не перевірив чи переривався строк позовної давності пред'явленням Банком позову. Також указав, що апеляційний суд належним чином не перевірив, чи сплачував відповідач як позичальник заборгованість за спірним кредитним договором, у тому числі на виконання указаного судового рішення, і не враховано те, що кредитна заборгованість визначається на момент ухвалення рішення суду, виходячи з умов договору та вимог закону, не перевірив, чи виконано вказане рішення суду.

На виконання вказівок Верховного Суду апеляційним судом Закарпатської області 25 квітня 2018 р. було витребувано від Банку розрахунок заборгованості за кредитним договором №MKH0AE00001615 від 24.05.2006 р. за період із ухвалення заочного рішення Індустріального районного суду від 26 вересня 2012 р. (про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №MKH0AE00001615 від 24.05.2006 р.) по лютий 2015 р. (звернення Банком до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) на предмет встановлення, чи переривався строк позовної давності та чи були зараховані в рахунок погашення кредитної заборгованості кошти від реалізації предмета застави відповідно до заочного рішення Індустріального районного суду від 26 вересня 2012 р. (а.с.188).

На виконання вимог указаної ухвали Банком було надано розрахунок заборгованості за кредитним договором у період із 14.08.2012 р. по 01.02.2015 р. (а.с.195) і розширений розрахунок заборгованості (а.с.206-210) із якого видно, що на виконання заочного рішення Індустріального районного суду від 26 вересня 2012 р. у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №MKH0AE00001615 від 24.05.2006 р. за рахунок звернення стягнення на предмет застави - автомобіль, 08.04.2013 р. позичальником було внесено 29 500 грн.

Цим розрахунком спростовується висновок суду першої інстанції щодо пропуску Банком строків позовної давності для звернення до суду за захистом свого права, оскільки такі дії свідчать про переривання строків позовної давності і Банк має повне право в період із 08.04.2013 р. і протягом наступних трьох років звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_2

Банк звернувся до суду з позовом у лютому 2015 р., отже Банк не пропустив строків для звернення до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та не дослідив, чи здійснювалися боржником дії на виконання заочного рішення.

Згідно з положеннями ст.ст. 526 ч.1, 530 ч.1 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо позики, якщо інше не встановлено параграфом про кредит і не випливає із суті кредитного договору. За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно з вимогами ст.ст. 610,611 ч.1 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як видно з матеріалів справи, позивач довів належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилався як на обґрунтування своїх вимог.

Суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та не дослідив чи виконувалося заочне рішення Індустріального районного суду від 26 вересня 2012 р., а саме чи були внесені грошові кошти в рахунок погашення заборгованості від продажу предмета застави - автомобіля.

Відповідач, окрім заяви про застосування строків позовної давності, не подав до суду жодних заперечень щодо вимог Банку. ОСОБА_2 і його представник жодного разу в судові засідання не з'являлися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, представник відповідача декілька разів подавав заяви про відкладення розгляду справи, відзив на апеляційну скаргу не подавали, а тому з'ясувати позицію сторони відповідачав апеляційній інстанції щодо спірних правовідносин виявилося неможливим.

З цього приводу апеляційний суд бере до уваги, що ОСОБА_2 установлених судом першої інстанції обставин щодо виникнення і розміру заборгованості не оспорив і рішення суду першої інстанції у цій частині не оскаржив.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як суперечне положенням ст. 263 ЦПК України, а позов задоволенню як обґрунтований і доведений.

Судові витрати в сумі 5 481 грн. відповідно до вимог ст.141 ЦПК України належить покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 256, 257 ч.1, 261 ч.ч.1, 3, 264, 526 ч.1, 530 ч.1, 549, 550 ч.1, 610, 611 ч.1, 634 ч.ч.1, 2, 1049 ч.1, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 263, п.2 ч.1 ст.374, п.п.1,4 ч.1 ст.376, ст.ст.381,382,383,384,389 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити. 2.Рішення Тячівського районного суду від 16 червня 2015 року скасувати. 3. Позов публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити. 4.Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №MKH0AE00001615 від 24.05.2006 року в сумі 81 406,20 (вісімдесят одна тисяча чотириста шість) доларів США 20 центів, що еквівалентно 1 278 891,40 (один мільйон двісті сімдесят вісім тисяч вісімсот дев'яносто одна) грн. 40 коп., із яких: 12 924,43 (дванадцять тисяч дев'ятсот двадцять чотири) долари США 43 центи - заборгованість за кредитним договором; 23 338,73 (двадцять три тисячі триста тридцять вісім) доларів США 73 центи - заборгованість за процентами за користування кредитом; 619,54 (шістсот дев'ятнадцять) доларів США 54 центи - заборгованість по комісії за користування кредитом; 44 523,50 (сорок чотири тисячі п'ятсот двадцять три) доларів США 51 цент- пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором. 5.Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» 5 481 (п'ят тисяч чотириста вісімдесят одна) грн. у відшкодування судового збору. 6.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 7.Повне судове рішення складено 26 липня 2018 року.

Судді: