Провадження № 2/761/2037/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2018 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарях Голопич Н.Р., Горюк В.А.,

за участі представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідача Білинської М.М., Лапоши Д.Ю.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Національної академії державного управління при Президентові України, третя особа: ОСОБА_5 про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач є доктором наук з державного управління, професор та обіймала посаду завідувача кафедри філософії, теорії та історії державного управління в Національній академії державного управління при Президентові України з 02.09.2014 року. 05.09.2016 р. ОСОБА_4 було попереджено про звільнення з посади завідувача кафедри філософії, теорії та історії державного управління та вручено витяг з наказу № 456-ос від 31.08.2016 р. ОСОБА_4 вважає своє звільнення незаконним, зважаючи на таке. 09.09.2013 р. позивача призначено на посаду завідувача кафедрою за строковим трудовим договором по 31.08.2014 р. 01.09.2014 р. її було звільнено з посади у зв»язку із закінченням строкового трудового договору та 02.09.2014 р. призначено на посаду за строковим трудовим договором. 31.08.2015 р. ОСОБА_4 звільнено з посади відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та 01.09.2015 р. знову призначено на посаду за строковим трудовим договором. 05.09.2016 р. позивача звільнено з посади і в цей же день видано трудову книжку із записом про звільнення в порядку п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України - у зв»язку із закінченням строкового трудового договору. Звільнення не є законним, оскільки ОСОБА_4 з 2013 р. обіймала посаду і після закінчення строку дії договору знову призначалась на посаду. Тобто між позивачем та відповідачем було переукладено трудові договори, отже ОСОБА_4 з 09.09.2013 р. перебувала з Академією у безперервних трудових відносинах, які відповідно до ст. 39-1 КЗпП України вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Звільнення ОСОБА_4 за таких обставин мало відбуватися на загальних підставах визначених трудовим законодавством України. Більше того, 31.08.2016 р. позивач фактично продовжувала виконувати свої обов»язки, про що було відомо керівництву Академії. Так, 01.09.2016 р. відбулось засідання кафедри, яку очолює позивач, і вирішувались питання затвердження звіту про проходження практики, надання рекомендацій до публікування у фахових виданнях статей, затверджувались плани монографій тощо. Результати проведення засідання кафедри оформлено протоколом № 48, який підписано керівником та секретарем кафедри. Також на засіданні затверджено індивідуальний план роботи ОСОБА_4 на навчальний рік. Вказане свідчить про те, що відповідач погодив продовження трудових стосунків з ОСОБА_4 Крім того, 01.09.2016 р. в Академії відбулись збори Дня знань і початку 2016-2017 навчального року за участі науково-педагогічних працівників , в якому позивач прийняла участь, як представник кафедри. Представник позивача звертає увагу суду на те, що запис у трудовій книжці позивача про звільнення внесений 31.08.2016 р., в той час як про звільнення ОСОБА_4 дізналась лише 05.09.2016 р., отже запис внесено «заднім числом» . Також, особа, яка підписала наказ - перший віце-президент Національної академії ОСОБА_6, не мав відповідних повноважень, оскільки 31.08.2016 р. Указом Президента України № 375/2016 керівником Академії призначено ОСОБА_7 Таким чином ОСОБА_4 було звільнено незаконно і вона має бути поновлена на посаді і з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також мають бути застосовані і положення ст. 237-1 КЗпП України, зважаючи на те, що позивачу незаконним звільненням спричинено моральну шкоду. У зв»зку із незаконним звільненням у позивача погіршився стан зодров»я. Протягом тривалого часу ОСОБА_4 перебуває у депресивному, неспокійному стані. Крім того, позивача постійно тривожать думки щодо позбавлення її перспективної та високооплачуваної роботи, у зв»язку із чим ОСОБА_4 перебуває у пригніченому стані , а також страху за своє майбутнє. Беручи до уваги вищенаведене, представник позивача просить суд визнати наказ про звільнення № 456-ос від 31.08.2016 р. незаконним та скасувати його; поновити ОСОБА_4 на роботі завідувача кафедри філософії, теорії та історії державного управління в Національній академії державного управління при Президентові України; стягнути з Національній академії державного управління при Президентові України на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з Національній академії державного управління при Президентові України на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. та допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць.

В подальшому представником позивача уточнювались позовні вимоги в частині розміру середнього заробітку, який підлягають стягненню з відповідача.

Сторонами надавались докази на підтвердження позицій, долучались докази, пояснення, заперечення, вирішувались клопотання про допит свідків.

10.11.2017 р. у зв»язку із звільненням головуючого у даній справі судді Шевченківського районного суду м. Києва у відставку, розпорядженням керівника апарату суду відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу призначено повторний розподіл справи, який здійснено 10.11.2017 р.

В судовому засіданні 06.02.2018 р., у зв»язку із набранням чинності змін до ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) за участі учасників процесу вирішено питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, вирішено заявлені представниками сторін клопотання.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити з урахуванням заяви про їх уточнення, а саме щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу 258 470,62 грн.

Представником відповідача надано відзив на заяву про уточнення позовних вимог від 05.02.2018 р. Зазначено, що середня заробітна плата позивача становила 657,33 грн., розрахунок зроблений стороною позивача не відповідає вимогам чинного законодавства України з огляду на те, що ОСОБА_4 працювала на посаді головного наукового співробітника за сумісництвом в період з квітня 2016 р. по червень 2016 р.

В судовому засіданні представники відповідача просили відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_4 в повному обсязі, зважаючи на раніше подані заперечення та наявні в справі докази. Вказали, що з позивачем протягом 2013 р. - 2015 р. укладались строкові трудові договори . Звільнено позивача 31.08.2016 р. на підставі наказу № 456-ос, підставою для видачі наказу тала службова записка віце-президента Національної академії ОСОБА_8 При цьому наказ було підписано першим віце-президентом ОСОБА_6, оскільки Указом Президента України від 31.08.2016 р. № 375/2016 було на посаду призначено ОСОБА_9, який приступив до виконання обов»яків з 01.09.2016 р. Окремо зазначили, що наказом від 29.07.2015 р. за № 180 було затверджено Розподіл обов»язків між керівництвом Національної академії, відповідно до п. 22 Роділу ІІ якого перший віце-президент Національної академії виконує обов»язки президента в разі його відсутності. Між відповідачем та ОСОБА_4 укладались строкові договори на визначений строк, встановлений за погодженням сторін (п. 2 ст. 23 КЗпП України), про що було досягнуто згоди при прийняті працівника на роботу та позивач надала на це згоду і сама визначила строк на який такий договір необхідно укласти. Про закінчення строкового трудового договору позивачу було відомо, щодо припинення трудових відносин ОСОБА_4 було своєчасно повідомлено, у зв»язку із чим 31.08.2016 р. позивачем отримано трудову книжку і вона жодних трудових обов»язків, визначених посадовою інструкцією не виконувала. При цьому ж позивач не була позбавлена можливості бути присутньою на урочистих заходах. Таким чином підстави для поновлення ОСОБА_4 на роботі відсутні, як відсутні і підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди.

Третя особаОСОБА_5 в судове засідання не з»явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Пояснення по суті справі від неї до суду не надходили.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вислухавши свідків, надавши оцінку триманим під час розгляду справи доказам, суд вважає. що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_4 обіймала посаду завідуючого кафедри філософії, теорії та історії державного управління в Національній академії державного управління при Президентові України та була звільнена з займаної посади відповідно до наказу відповідача № 456-ос від 31.08.2016 р. за підписом першого Віце-президента Національної академії ОСОБА_6.

Звільнено позивача у зв»язку із закінченням строкового трудового договору, пункт 2 статті 36 КЗпП України.

Підстава - наказ від 31.08.2015 р. № 474-к, службова записка віце-президента Національної академії М.М. Білинської.

За приписами ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами, відповідно до ст. 23 КЗпП України.

Як свідчать матеріали справи, 06.09.2013 р. ОСОБА_4 до відповідача подано заяву про призначення на посаду завідувача кафедри державної служби та кадрової політики до заміщення вакантної посади в установленому законом порядку по строковому трудовому договору з 09.01.2013 р. по 31.08.2014 р. в порядку переведення з посади професора кафедри філософії і методології державного управління.

09.09.2013 р. відповідачем видано наказ № 524-к про призначення ОСОБА_4 на таку посаду за строковим трудовим договором до заміщення вакантної посади в установленому порядку на визначений строк, встановлений за погодженням сторін (п. 2 ст. 23 КЗпП України) з 09.09.2013 р. по 31.08.2014 р. в порядку переведення з посади професора кафедри філософії та методології державного управління Національної академії відповідно до с. 32 КЗпП України за її згодою.

26.09.2014 р. позивача звільнено з займаної посади 01.09.2014 р. відповідно до наказу по особовому складу № 469-к.

02.09.2014 р. ОСОБА_4 призначено відповідно до наказу № 505-к на посаду завідувача кафедри філософії, теорії та історії державного управління Національної академії до заміщення вакантної посади в установленому порядку за строковим трудовим договором на визначний строк, встановлений за погодженням сторін (п. 2 ст. 23 КЗпП України) з 02.09.2014 р. по 31.08.2015 р. підстава - заява ОСОБА_4 від 02.09.2014 р.

В подальшому 26.08.2015 р. позивача звільнено з займаної посади 31.08.2015 р. у зв»язку із закінченням строкового трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України), наказ № 469-к.

28.08.2015 р. керівництвом відповідача погоджено заяву ОСОБА_4 про призначення позивача на посаду завідувача кафедри філософії, теорії та історії державного управління з 01.09.2015 р. по 31.08.2016 р. за строковим трудовим договором до заміщення вакантної посади у встановленому порядку.

Як вже зазначено, і це є предметом спору, 31.08.2016 р. відповідачем видано наказ про звільнення позивача за № 456-ос у зв»язку із закінченням строкового трудового договору.

Представником позивача зазначено, що звільнення ОСОБА_4 відбулось з порушенням вимог чинного законодавства.

В свою чергу представниками відповідача наголошено на відсутність діях Національної академії порушення трудових прав ОСОБА_4

Приписами п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк (ст. 39-1 КЗпП України).

З огляду на те, що між позивачем та Національною академією при Президентові України укладались строкові трудові договори в розумінні положень ч. 2 ст. 23 КЗПП України, що підтверджується заявами ОСОБА_4 про призначення на посаду та відповідні накази роботодавця, суд позбавлений можливості покласти в основу рішення доводи сторони позивача щодо фактичного укладання в 2015 р. трудового договору на невизначений строк.

З іншого боку стороною позивача вказано на те, що після закінчення строку на який було укладено трудовий договір ОСОБА_4 продовжувала виконувати трудові обов»язки: була присутня на урочистих заходах з нагоди початку навчального 2015-2016 р.р. в Національній академії та 01.09.2016 р. провела засідання кафедри, що очолювала, про що свідчить протокол засідання № 48 від 01.09.2016р.

Слід зазначити, що під час розгляду справи не було отримано відомостей, які б свідчили про те, що відповідні урочисті заходи здійснюються виключно за присутності працівників навчального закладу і є закритими для інших осіб.

Отже таке твердження представника позивача не є доказом того, що трудові обов»язки ОСОБА_4 виконувала після 31.08.2016 р.

З іншого боку стороною позивача до матеріалів справи долучено копію (витяги) протоколу № 48 засідання кафедри філософії, теорії та історії державного управління Національної академії державного управління при Президентові України від 01.09.2016 р. за підписом позивача та секретаря ОСОБА_13..

В судовому засіданні в якості свідка надала пояснення ОСОБА_4 і пояснила, що засідання кафедри відбувалось за її участі, як завідувача, де були вирішені відповідні питання зафіксовані у протоколі.

Свідок ОСОБА_10, пояснила, що була аспірантом позивача, зазначила, що спізнилась на засідання кафедри 01.09.2016 р., проте головувала в цей день ОСОБА_4

ОСОБА_11 також опитана в судовому засіданні в якості свідка пояснила, що не була присутня на засіданні кафедри, але їй відомо про проведення засідання за участі ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні зазначив, що з»явившись на засідання 01.09.2016 р. йому стало відомо про звільнення позивача з посади. На його думку були відсутні підстави для звільнення ОСОБА_4 Засідання кафедри 01.09.2016 р. розпочалось, але не відбулось.

Під час розгляду справи, опитуванні свідків не було встановлено обставин, отримано доказів того, що кадрові рішення керівництва Національної академії доводяться до відома колективу відповідача, аспірантів кафедри тощо.

Разом з тим, наявна в матеріалах справи копія журналу обліку Трудових книжок працівників Національної академії державного управління при Президентові України № 2 свідчить про те, що позивач ОСОБА_4 отримала трудову книжку 31.08.2016 р.

За положеннями ст. 47 КЗпП Україну власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно до ст. 79 ЦПК України.

В свою чергу положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Беручи до уваги вищенаведене, зважаючи на вимоги чинного трудового законодавства відповідачем було видано в день звільнення 31.08.2016 р. ОСОБА_4 трудову книжку, суд приходить до висновку, про відсутність підстав вважати трудові відносини фактично триваючими.

Також суд не може покласти в основу рішення і твердження сторони позивача щодо підписання наказу про звільнення ОСОБА_4 неповноважною особою, зважаючи на наступне.

29.07.2015 р. президентом Національної академії при Президентові України наказом № 180 затверджено розподіл обов»язків між керівництвом Національної академії та згідно п. 22 розділу ІІ якого перший віце - президент Національної академії виконує обов»язки президента в разі його відсутності.

Так, в судовому засіданні не заперечувалась та обставина, зо за Указом Президента України № 375/2016 від 31.08.2016 р. на посаду президента Національної академії ОСОБА_7, проте, відомості про те, що він приступив до виконання обов»язків 31.08.2016 р. матеріали справи не містять.

За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Так зважаючи на обставини встановлені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що надані сторонами докази не свідчать про порушення прав ОСОБА_4, визначених вимогами чинного трудового законодавства України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до приписів ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стороною позивача не доведено обставин, з якими законодавець передбачає можливість визнати незаконним наказ про звільнення, поновлення працівника на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в той час як зібрані по справі докази дають можливість зробити висновок про дотримання з боку Національної академії при Президентові України вимог трудового законодавства при звільненні позивача з посади.

Згідно до ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З огляду на те, що судом зроблено висновок про відсутність порушень прав позивача з боку роботодавця, підстави для застосування положень ст. 237-1 КЗпП України відсутні.

За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається а сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст.2-5,11-13,76-81,141,279,280,284,287,352,354 ЦПК України, ст.ст. 21,23,36,39-1,47,235,237-1 КЗпП України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до Національної академії державного управління при Президентові України, третя особа: ОСОБА_5 про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди залишити без задоволення.

Судові витрати відповідно до положень ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України не стягуються.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: