Справа № 489/3438/18 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/250/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 листопада 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 25 вересня 2018 року, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у приміщенні Ленінського районного суду м. Миколаєва, під головуванням судді Рум'янцевої Н.О, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до другої Миколаївської державної нотаріальної контори про визнання протиправною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії,

у с т а н о в и л а :

30 травня 2018 року ОСОБА_2 пред'явив позов до другої Миколаївської державної нотаріальної контори про визнання протиправною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесеної 08 вересня 2017 року державним нотаріусом другої Миколаївської державної нотаріальної контори Авраменком С.В.

Позов обґрунтовував наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року у м. Донецьк Донецької області помер його батько, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який постійно проживав за адресою АДРЕСА_1, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Великоновоселківського районного управління юстиції у Донецькій області вчинено актовий запис № 138 та 15 грудня 2015 року видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1.

11 березня 2016 року, у визначений законом строк, ОСОБА_2, який є внутрішньо переміщеною особою, звернувся з заявою про прийняття спадщини до другої Миколаївської державної нотаріальної контори.

На підставі його заяви, другою Миколаївською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 120/2016.

02 березня 2017 року ОСОБА_2 державному нотаріусу було подано клопотання про витребування з банківських установ інформації щодо наявних грошових коштів на рахунках ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»», ПАТ «Державний банк «Ощадбанк» та ПАТ «Перший Український міжнародний банк» на ім'я померлого ОСОБА_5

З інформації наданої банками, яка містить банківська таємницю, стало відомо, що у ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»», ПАТ «Державний банк «Ощадбанк» та ПАТ «Перший Український міжнародний банк» зберігаються вклади, на загальну суму 48 853 гривень 55 копійок.

08 вересня 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6, діючи від його імені, звернулася до цієї ж нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на грошові вклади, зазначивши ще одного спадкоємця, сина померлого (брата позивача) ОСОБА_7, який проживає на території Донецької області та точна адреса якого їм не відома.

Того ж дня, державним нотаріусом другої Миколаївської державної нотаріальної контори Авраменко С.В., винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, посилаючись на те, що неможливо встановити факт прийняття чи неприйняття спадщини спадкоємцем ОСОБА_7, який проживає на тимчасово окупованій території у м. Донецьку, Донецької області, та відсутність від вказаної особи заяви про відмову від спадщини.

Посилаючись на викладені обставини та на те, що такі дії державного нотаріуса грубо порушують право позивача на реалізацію своїх спадкових прав, не відповідають змісту матеріалів спадкової справи, ґрунтуються на домислах та припущеннях та абсолютно ігнорують положення діючого законодавства, просив визнати постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 08 вересня 2017 року протиправною та скасувати її.

У своєму відзиві на позовну заяву, державний нотаріус зазначала, що ОСОБА_2, подаючи заяву про прийняття спадщини, умисно не повідомив інформацію про існування інших спадкоємців, чим позбавив можливості державного нотаріуса вчасно повідомити інших спадкоємців про відкриття спадкової справи, а повідомив про це лише після спливу шестимісячного строку для подачі таких заяв. Крім того, довідка з останнього місця проживання померлого, видана органом, який в передбаченому законом порядку не зареєструвався на підконтрольній Україні території, а тому такі документи визнаються недійсними.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи та положенням чинного цивільного законодавства.

Апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржене рішення суду 1 інстанції - скасувати, оскільки суд ухвалив його з без додержанням норм матеріального й процесуального права і прийняти постанову, якою позов задовольнити.

Так, відмовляючи у задоволені позову, суд 1 інстанції виходив з того, що у державного нотаріуса не було законних підстав для видачі позивачеві бажаного ним свідоцтва, оскільки існує інший спадкоємець першої черги, син спадкодавця та рідний брат позивача, а нотаріус позбавлений можливості з'ясувати факт прийняття чи неприйняття тим спадщини. Наявність же такої інформації, згідно приписів статті ст. 68 ЗУ «Про нотаріат» та п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, є обов'язковим при видачі свідоцтва про спадщину.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, не погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх не вірними, не обґрунтованими й не законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Оскаржуване рішення суду 1 інстанції не у повній мірі відповідає виписаному.

Відповідно до ст.ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України (ч. 2 ст. 1223 цього кодексу).

В силу ст. ст. 1268, 1269-1271, 1297-1298 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.

Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Якщо заповіт складено на користь зачатої, але ще не народженої дитини, видача свідоцтва про право на спадщину і розподіл спадщини між усіма спадкоємцями може відбутися лише після народження дитини.

Положення абзацу першого цієї частини застосовується також щодо дитини, зачатої за життя спадкодавця, але народженої після його смерті, у разі спадкування за законом.

До закінчення строку на прийняття спадщини нотаріус може видати спадкоємцеві дозвіл на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), якщо це викликано обставинами, які мають істотне значення.

Зазначені правила є обов'язковими при прийнятті спадщини і не спростовуються ні статтею ст. 68 ЗУ «Про нотаріат», ні п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, на які послався нотаріус, вчиняючи оскаржені дії.

Як вбачається з матеріалів справи, і, це встановлено судом 1 інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_4 року у м. Донецьк Донецької області помер батько позивача, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який постійно проживав за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Великоновоселківського районного управління юстиції у Донецькій області вчинено актовий запис № 138 та 15 грудня 2015 року видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

11 березня 2016 року, у визначений законом строк, ОСОБА_2, який є внутрішньо переміщеною особою, звернувся з заявою про прийняття спадщини до другої Миколаївської державної нотаріальної контори (а.с.7). На підставі його заяви, другою Миколаївською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 120/2016.

02 березня 2017 року ОСОБА_2 державному нотаріусу було подано клопотання про витребування з банківських установ інформації щодо наявних грошових коштів на рахунках ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»», ПАТ «Державний банк «Ощадбанк» та ПАТ «Перший Український міжнародний банк» на ім'я померлого ОСОБА_5

З інформації наданої банками, яка містить банківська таємницю, стало відомо, що у ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»», ПАТ «Державний банк «Ощадбанк» та ПАТ «Перший Український міжнародний банк» зберігаються вклади, на загальну суму 48 853 гривень 55 копійок (а.с. -12, 13, 14, 15) .

08 вересня 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6, діючи від його імені та в його інтересах, далеко за межами встановленого законом строку для прийняття спадщини, звернулася до цієї ж нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на грошові вклади, зазначивши ще одного спадкоємця, сина померлого (брата позивача) ОСОБА_7, який проживає на території Донецької області та точна адреса їм не відома (а.с. - 80).

За законом, нотаріус повинен був, як мінімум, видати правовстановлюючий документ на ім'я заявника, на належну йому частку у спадщині, а за буквального тлумачення названих вище норм закону, на усю неприйняту частку спадщини.

Державний нотаріус другої Миколаївської державної нотаріальної контори Авраменко С.В. цього не дотримався, у зв'язку з чим помилково виніс постанову про відмову у вчиненні бажаної позивачем нотаріальної дії, посилаючись на те, що неможливо встановити факт прийняття чи неприйняття спадщини спадкоємцем ОСОБА_7 (а.с. - 90-91).

Встановивши зазначене, суд першої інстанції зобов'язаний був виправити помилку, проте він цього не вчинив, а, навпаки, визнав такі дії нотаріуса правильними, позбавивши позивача можливості отримати об'єкт права власності та вільно ним розпоряджатися, що є неприпустимим.

За такого рішення суду 1 інстанції слід скасувати і прийняти постанову, якою виправити перелічені недоліки дій нотаріуса та рішення суду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2018 року скасувати та прийняти у справі постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову Державного нотаріуса Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області ОСОБА_4 про відмову у вчинені нотаріальної дії з видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на грошові вклади, що належали померлому ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5 - скасувати.

Зобов'язати Державного нотаріуса Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області ОСОБА_4 вчинити нотаріальну дію з видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на грошові вклади, що належали померлому ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І.Галущенко

Т.В. Серебрякова ________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 21 листопада 2018 року