Провадження №2/523/1523/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2018 р.

Суворовський районний суд міста ОСОБА_1, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

за участю секретаря - Шевчук М.Є.

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування удаваним, поділ спільного майна подружжя, та позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_3М звернувся до суду з позовними вимогами в яких зазначив, що він з 25.02.1995р. перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Під час шлюбу, за спільні грошові кошти ними 15.05.2004р. був придбаний житловий будинок №17, по вулиці професора Каришковського, в м. Одесі, в якому він проживає разом з дітьми та дружиною ОСОБА_4 На час придбання житлового будинку він перебував у рейсі. Позивач зазначає, що з 2007р. він та ОСОБА_4 фактично не підтримують подружні стосунки. Після того, як відношення між ним та відповідачем були погіршені, під час готування позовної заяви про поділ майна він дізнався, що право власності на зазначений вище житловий будинок було оформлено на імя ОСОБА_4 за договором дарування. На думку ОСОБА_3 15.05.2004р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, попереднім власником будинку, фактично був укладений договір купівлі-продажу за умовами якого ОСОБА_4 придбала житловий будинок у ОСОБА_5 за 11500 доларів США. Посилаючись на зазначені обставини та вважаючи, що укладений договір дарування є удаваним, ОСОБА_3 просить визнати договір дарування від 15.05.2004р. удаваним, визнавши, що відбувся договір купівлі-продажу, визнавши спірний житловий будинок спільним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3, поділивши його з визнанням за ним та за ОСОБА_4 право власності по ? частині житлового будинку за кожним. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_6 предявлені позовні вимоги підтримала, просить задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала в повному обсязі зазначивши, що з боку ОСОБА_3 не надано жодного належного доказу про те, що ОСОБА_4 знімала грошові кошти з банківського розрахункового рахунку для придбання будинку, не надано доказів того, що ОСОБА_5 мав намір продати будинок. Крім того, посилаючись на пропущення ОСОБА_3 строку позовної давності, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову.

ОСОБА_5 в судовому засіданні предявлені позовні вимоги в частині визнання договору дарування удаваним визнав в повному обсязі та зазначив, що дійсно він у 2004р. мав намір продати належний йому на праві власності житловий будинок №17, по вулиці професора Каришковського, в м. Одесі. Продаж будинку був пов'язаний з необхідністю лікування його дружини. ОСОБА_4 виявила бажання придбати будинок, втім оформити договір купівлі-продажу не вдалось в звязку з знаходженням її чоловіка в рейсі. За пропозицією нотаріуса, між ними був оформлений договір дарування, укладання якого не вимагало згоди чоловіка ОСОБА_4 Продаж будинку був здійснений за 11500 дол. США. Приблизно в 2006-2007р.р. раптово він зустрівся з ОСОБА_4, яка познайомила його з чоловіком ОСОБА_3. ОСОБА_5 зазначав, що підстав для передачі будинку ОСОБА_4 безоплатно у нього не було.

Ухвалою суду від 02 жовтня 2017р. в одне провадження були обєднанні позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. Предявлені позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 вони у 2008р. придбали транспортний засіб марки Хюндай Акцент, 2008 року випуску, який ОСОБА_3 у 2016р. продав без її згоди. На думку ОСОБА_4 автомобіль був проданий ОСОБА_3 в той час коли вони перестали підтримувати подружні стосунки та вести спільне господарство. Посилаючись на те, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, втім на теперішній час проданий ОСОБА_3 без її згоди, ОСОБА_4 просить стягнути з ОСОБА_3 грошову компенсацію ? частини вартості спірного автомобіля.

Ухвалою суду від 30 листопада 2017р., за клопотанням представника ОСОБА_4 судом була призначена судова авто-товарознавча експертиза, висновок по якій надійшов до суду 10 травня 2018р.

За клопотанням представників сторін, судом у справі оголошувались перерви в розгляді справи з метою врегулювати спір мирним шляхом, втім владнати спір мирним шляхом сторонам не вдалось.

Суд, заслухавши представників сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що 25 лютого 1995р. був укладений шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який було розірвано за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 січня 2017р., справа №523/18777/16-ц, яке набрало законної сили 24 січня 2017р. та на час розгляду цієї справи є чинним. Тобто, сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 лютого 1995р. по 24 січня 2017р.

Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі у них народились діти: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За договором дарування від 15 травня 2004р. ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_5 в дарунок житловий будинок №17, по вулиці професора Каришковського, в м. Одесі. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, реєстровий номер 1853.

З часу придбання будинку, подружжя Мазур разом з дітьми переїхали проживати у спірний будинок.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також зясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Вирішуючи спір стосовно визнання договору дарування від 15 травня 2004р. удаваним, суд виходить з таких фактичних обставин.

Так, дарувальник за спірним договором ОСОБА_5 в судовому засіданні стверджував, що між ним та ОСОБА_4 фактично відбувся договір купівлі-продажу. Пошук покупців будинку проводився ним через агентство нерухомості «Рута», втім в звязку з проміжком часу, документи, які посвідчують дану обставину не збереглись. Будинок був проданий ним за 11500 дол. США, про що він згодом написав розписку. Договір дарування був оформлений в звязку з тим, що ОСОБА_3, від якого нотаріус вимагала надання письмової згоди на придбання будинку, перебував у рейсі, а він не мав часу очікувати на його повернення, в звязку з необхідністю отримання грошових коштів від продажу будинку для проходження лікування його дружиною. Не хотіла і ОСОБА_4 очікувати на повернення її чоловіка. В звязку з чим, за пропозицією нотаріуса, між ними було прийнято рішення про укладання договору дарування.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , яка проживає в будинку №20 по вулиці професора Каришковського, в м. Одесі з 1968р. та була сусідкою, як ОСОБА_5, а згодом родини Мазур, показала, що знає родину Мазур з того часу, як вони придбали спірний житловий будинок. Їй відомо, що будинок був проданий родині Мазур ОСОБА_5 в звязку з хворобою дружини останнього та необхідністю оплати за її лікування. Свідку відомо, що ОСОБА_4 постійно виїжджала в Італію на заробітки.

Свідок ОСОБА_11, який є знайомим ОСОБА_3, показав, що йому відомий факт придбання у 2004р. родиною Мазур спірного житлового будинку. На час придбання житлового будинку ОСОБА_3 перебував у рейсі. Свідку відомо, що приблизно у 2007р. ОСОБА_4 виїжджала до Італії на заробітки.

З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання обєктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Втім, суд погоджується із запереченнями представника ОСОБА_4 та не приймає до уваги покази допитаного свідка ОСОБА_7, сина сторін по справі, в яких він зазначав, що дійсно його мати ОСОБА_4 у 2004р. придбала житловий будинок, оскільки на час укладання спірного договору свідку було 8 років, а відтак за віком він не мав можливості правильно сприймати та надавати оцінку правовідносинам з приводу укладання договору.

Отже, оцінка представлених з боку представника ОСОБА_3 доказів, як юридичних фактів, з якими закон повязує певні правові наслідки, свідчать про те, що волевиявлення сторін договору дарування (як зовнішній прояв волі) не відповідало їх внутрішній волі, з яким повязується їх бажання на настання наслідків укладеного договору дарування, за яким дарувальник отримав грошові кошти за дарунок від обдарованого.

Крім того, судом встановлена та обставина, та не спростована ОСОБА_4, що дарувальник за спірним договором не мав жодних мотивів передачі ним в дар спірного житлового будинку ОСОБА_4, з якою він не перебуває у родинних відносинах.

На відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, тому встановлення судом вищенаведених фактів свідчить про те, що укладений договір дарування житлового будинку від 15 травня 2004р. є удаваним, оскільки сторони договору фактично виходили з умов укладання договору купівлі-продажу.

Разом з тим, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити з наступних підстав.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_3 представник ОСОБА_4 просила застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності. Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку позовної давності представник ОСОБА_3 послалась на те, що про порушення свого права, зокрема укладання договору дарування у 2004р. він дізнався лише після підготовки позову до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як встановлено судом спірний договір дарування житлового будинку було укладено 15 травня 2004 року. Про обізнаність ОСОБА_3 щодо переходу у власність спірного житлового будинку не заперечується самим ОСОБА_3 та підтверджується, як поясненнями ОСОБА_5 так і показами свідків. Із зазначеним позовом до суду ОСОБА_3 звернувся лише 13 грудня 2016 року, тобто зі спливом 12 років після укладеного договору дарування.

Ураховуючи вищезазначене, та надаючи оцінку доводам сторін, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 мав обєктивну можливість та дізнався про виникнення права власності у ОСОБА_4 на житловий будинок за договором дарування після його укладання, оскільки був обізнаний про таке, а як наслідок мав обовязок особисто знати про стан своїх майнових прав, зокрема щодо виникнення у нього прав на житловий будинок у спільній сумісній власності подружжя.

Відтак, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 пропустив строк позовної давності на захист свого порушеного права, що в силу частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання договору удаваним.

З боку ОСОБА_3 та його представника суду не надано належних доказів, які б заслуговували на увагу щодо поважності пропуску строку позовної давності для захисту його порушеного права.

Враховуючи, що позовні вимоги про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та його поділу є похідними від позовних вимог про визнання договору удаваним, в задоволенні яких відмовлено, то такі вимоги також не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, то суд виходить з такого обґрунтування.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Належність майна до обєктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частину 4 статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до обєктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сімї, а не власні, не повязані з сімєю інтереси одного з подружжя.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, оформленого в торговельній організації, на імя ОСОБА_3 у регіональному сервісному центрі МВС в Одеській області № 5142 03 вересня 2008р. був зареєстрований автомобіль марки Хюндай Акцент, 2008 року випуску. Відтак, оскільки вищезгаданий автомобіль був придбаний в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі він є спільною сумісною власністю подружжя Мазур.

Суд не приймає до уваги заперечення представника ОСОБА_3, в яких вона зазначала, що спірний автомобіль був придбаний за власні грошові кошти її довірителя, отриманих ним в кредит, оскільки такі не ґрунтуються на вимогах норм права зазначених вище, якими визначена презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для стягнення грошової компенсації за укладеним одним із подружжя без згоди другого з подружжя, якщо не буде доведено що отримане від продажу було використано не в інтересах сімї.

Судом встановлено, що спірний автомобіль був проданий ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу 09 червня 2016р., тобто в той час коли сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі. Відтак, отримані грошові кошти від продажу автомобіля в силу частини третьої статті 61, частини четвертої статті 65 СК України є спільною сумісною власністю подружжя Мазур.

У відповідності з вимогами статті 81 ЦПК України ОСОБА_4 не довела до суду ту обставину, що отримані грошові кошти від продажу автомобіля були використані ОСОБА_3 не в інтересах сімї. Не доведено з боку сторін по справі належними та допустимими доказами і юридичного факту припинення спільного проживання подружжя до укладання договору купівлі-продажу автомобіля. Відтак, суд при розгляді справи вважає, що шлюб між сторонами, а як наслідок і спільне їх проживання, були припиненні з часу набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили. Перебування ОСОБА_4 за кордоном, та перебування ОСОБА_3 в рейсах не може вказувати на припинення між ними подружніх стосунків, що визначено абзацом 2 частиною другою статті 3 СК України, якою визначено, що подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік у звязку з навчанням, роботою, лікуванням не проживають спільно.

Посилання представника ОСОБА_3 на те, що факт припинення подружніх відносин був встановлений судом під час ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу є неспроможними, так як рішення суду від 11 січня 2017р. не містить таких юридичних фактів встановлених судом. Ґрунтування ОСОБА_3 позовної заяви про розірвання шлюбу з підстав припинення спільних відносин з 2007р. не може також вважатися доведенням такого факту, оскільки є лише його доводом, зазначеного у позовній заяві, який не досліджувався судом.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 є недоведеними та не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12,13,76,141,259,263-265,268 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування удаваним, поділ спільного майна подружжя залишити без задоволення у повному обсязі.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації залишити без задоволення у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області, через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 09 жовтня 2018р.

Суддя