Номер провадження 22-ц/775/963/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Мірути О.А.

суддів Краснощокової Н.С., Хейло Я В.,

за участю секретаря судового засідання Ситнік Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Донецької області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 квітня 2018 року ( суддя Конопленко О.С. ) у цивільній справі № 219/11864/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

28.12.2015 року ПАТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 257 373,34 гривень та витрат по сплаті судового збору в розмірі 3 860,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 18 квітня 2006 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № GOAWAU00280015, згідно якого банк надає позичальнику кредит в сумі 40500 грн. на термін до 18 квітня 2013 року, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в межах строку кредитування, встановленого в договорі. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється: щомісяця, в період сплати ОСОБА_1 повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Позивач свої зобов'язання за договором та угодою виконав, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 40500 грн. В порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 свої зобов'язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, в зв»язку у нього станом на 09 листопада 2015 року виникла заборгованість на загальну суму 257373,34 грн., яка складається з наступного: 34985,75 грн. - заборгованість за кредитом; 55203,52 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2700,40 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 164483,67 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. В забезпечення виконання зобов'язання між сторонами укладено договір поруки . За умовами п. 5 договору поруки позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за кредитним договором.

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 лютого 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволено повністю. Стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № GOAWAU00280015 від 18 квітня 2006 року в розмірі 257373 грн. 34 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3860 грн. 60 коп..

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 липня 2017 року вищевказане заочне рішення від 05 лютого 2016 року скасовано.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанку», до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу в якій просить рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 квітня 2018 року скасувати та ухвалити постанову, якою його позовні вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме.

Позивач вважає, що висновок суду, що позивач сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов»язання щодо їх зменшення грунтується на припущеннях та суперечить вимогам ч.2 ст.614 ЦК України. Відповідач не надав жодного належного доказу, що позивач відмовляється прийняти від позичальника платіж в рахунок погашення боргу за кредитом. Судом не врахована бездіяльність боржника та строк встановлений сторонами у кредитному договорі. Задоволення вимог за рахунок заставленого майна це право, а не обов»язок заставодержателя. Вважає застосування судом ст.613 ЦК України помилковим.

У судове засідання сторони не з'явились, про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи без участі його представника.

Судові повістки відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повернулися на адресу суду з поміткою про відсутність адресата за місцем проживання.

Відповідно до чч.1,2 ЦПК України учасники судового процесу зобов»язані повідомляти суд про зміну свого м'ясця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв»язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судову адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази у справі, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.п.1, 3 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що 18 квітня 2006 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № GOAWAU00280015, згідно п. 1.1 якого банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк до 18 квітня 2013 року, включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 40500 грн. на наступні цілі: купівля автомобіля, а також у розмірі 14742 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених договором, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,32 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0 % від суми вказаного кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,25 % від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту. З умовами надання кредиту позичальник погодився, про що підписався в договорі.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № GOAWAU00280015 від 18 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 18 квітня 2006 року укладено договір поруки № GOAWAU00280015/1, згідно до п. 2 якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором № GOAWAU00280015 від 18 квітня 2006 року. П. 4 зазначеного Договору передбачено, що поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за виконання зобов'язань по кредитному договору. Згідно з п. 2 договору поруки поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором у тому ж обсязі, що і позичальник

З розрахунку заборгованості за договором № GOAWAU00280015 від 18 квітня 2006 року вбачається, що станом на 09 листопада 2015 року відповідач має заборгованість в розмірі 257373,34 грн., яка складається з наступного: 34985,75 грн. - заборгованість за кредитом; 55203,52 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2700,40 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 164483,67 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2012 року частково задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про звернення стягнення та звернуто стягнення на рухоме майно за договором застави рухомого майна, а саме: автомобіль Daewoo, модель Т13110, рік випуску 2006, тип ТЗ: легковий сєдан, № кузова/шасі: НОМЕР_3, реєстраційний номер: НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_1 для задоволення грошових вимог банку Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за кредитним договором № GOAWAU00280015 від 18 квітня 2006 року - в розмірі 107427,23 грн. (а.с. 148).

Згідно копії акту ІНН НОМЕР_1 прийому в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіля, 27 червня 2013 року в м. Артемівськ працівники ПриватБанку в присутності позичальника ОСОБА_1 оглянули та прийняли в заклад автомобіль марки Daewoo, реєстраційний номер: НОМЕР_2, рік випуску 2006, № кузова: НОМЕР_3, що знаходиться в заставі в ПриватБанку, згідно кредитного договору (номер якого не зазначено в акті) від 15 квітня 2006 року, та який належить на праві власності ОСОБА_1. При огляді автомобіля встановлено, що він перебуває в гарному стані, має незначні подряпини. Акт підписаний двома працівниками ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, що не заперечували представники сторін (а.с. 149).

Відповідно до інформації наявних баз даних РПС та НАІС ГСЦ МВС України, станом на 06 лютого 2018 року територіальний сервісний центр № 1442 повідомив, що транспортний засіб ЗАЗ-DAEWOO Т13110, 2006 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_2, VIN:НОМЕР_3, кузов № НОМЕР_3, зареєстрований на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 15 квітня 2006 року по теперішній час

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалення 18 грудня 2012 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська рішення, яким звернено стягнення на рухоме майно за договором застави для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», породжує для кредитора обов»язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення кредитора від реалізації предмета застави і неможливість вчинити боржником аналогічних дій, спрямовані на задоволення вимог заставодержателя та має кваліфікуватися як невжиття заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобов»язання, та призводить до прострочення кредитора. При цьому зобов»язання з погашення тіла кредиту в такому разі не припиняється. Проте, оскільки звертаючись з позовом про стягнення суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 34985 грн. 75 коп., ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав розрахунку фактичної суми заборгованості станом на 09 листопада 2015 року з урахуванням набрання чинності заочним рішенням суду першої інстанції від 18 грудня 2012 року і здійснення заходів для виконання зазначеного рішення в частині вилучення автомобіля у ОСОБА_1 і звернення стягнення шляхом укладення договору купівлі -продажу із зарахуванням суми, одержаної при продажу автомобіля, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, вимоги про стягнення тіла кредиту не підлягають задоволенню. Одночасно, не підлягають задоволенню і позовні вимоги по комісії, пені та солідарного стягнення з поручителя ОСОБА_2

Але апеляційний суд не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Пунктом 1.1 Кредитного договору від 18.04.2006 року передбачено, що відповідач має сплатити суму кредиту до 18.04.2013 року.

Відповідно до п. 2.3.7 Договору Банк має право стягнути кредит до настання дати, визначеної у пункті 1.1. Договору, в тому числі шляхом звернення стягнення на заставне майно (передання, вилучення та реалізація предмету застави).

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2012 року, 27 червня 2013 року в м. Артемівськ працівники ПриватБанку в присутності позичальника ОСОБА_1 оглянули та прийняли в заклад автомобіль марки Daewoo, реєстраційний номер: НОМЕР_2, рік випуску 2006, № кузова: НОМЕР_3, що знаходиться в заставі в ПриватБанку, згідно кредитного договору від 15 квітня 2006 року, та який належить на праві власності ОСОБА_1. При огляді автомобіля встановлено, що він перебуває в гарному стані, має незначні подряпини. Акт підписаний двома працівниками ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, що не заперечували представники сторін.

За змістом ч.4 ст. 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку ( частина перша цієї статті).

Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (ч.2 ст. 613 цього Кодексу ).

Позивачем не було надано належних доказів, які б свідчили про наявність обставин, визначених у ст.613 ЦК України за яких Банк не міг виконати свого обовязку за договором.

Таким чином, наявність взаємоповязаних кредитних і заставних зобовязань, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації породжують для кредитора обовязок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від вчинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора.

Враховучи викладені обставини, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що в даному випадку дійсно має місце прострочення кредитора та підстави для нарахування відсотків за користування кредитними коштами після передачі боржником автомобіля Банку відсутні .

На підставі викладеного, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині.

Проте, встановлені обставни не звільняють боржника від сплати заборгованості за тілом кредиту у сумі 34985, 75 гривень, тому апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині.

Що стосується стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами, які виникли до передачі боржником автомобіля Банку, то слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч.2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Як зазначено в правових позиціях Верховного Суду України, які викладені в постановах від 19.03.2014 р. у справі № 6-14цс14, від 18.06.2014 року у справі №6-61цс14, від 1.10.2014 року у справі № 134 цс14, за договором про надання банківських послуг яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту.

Оскільки, автомобіль для реалізації було передано Банку у червні 2013 року, то позивач має право на стягнення відсотків за користування кредитними коштами з квітня 2006 року по травень 2013 року.

Оскільки погашення заборгованості визначено у договорі шляхом проведення шомісячних платежів, позивач звернувся до суду у грудні місяці 2015 року, строк позовної давності для стягнення відсотків не сплинув до платежів з січня місяця 2013 року по травень місяць 2013 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте, відповідно до ч.3 ст.267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі при розгляді справи у суді першої інстанції заявляли про застосування строку позовної давності, а тому у задоволенні позовних вимог Банку про стягнення відсотків за користування кредитними коштами за період по грудень 2012 року слід відмовити у звязку із пропуском строку позовної давності, а що стосується стягнення відсотків з січня місяця 2013 року по травень місяць 2013 року, то вони заявлені в межах строку позовної давності, а тому підлягають задоволенню. Згідно розрахунку, заборгованість за процентами станом на кінець грудня 2012 року складала 42982, 56 гривень, а на травень 2013 року 49271,71 гривень. Таким чином заборгованість за процентами, яка підлягає стягненню з січня місяця 2013 року по травень місяць 2013 року складає 6289,15 гривень.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Пункт 4.1. кредитного договору передбачає, що у разі порушення позичальником будь-якого зобов»язання, прередбаченого пп. 2.2.2, 2.2.3 даного договору Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов»язується сплатити Банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше однієї гривні за кожний день прострочення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просив суд стягнути з відповідачів пеню за несвоєчасне виконання зобовязань травня 2007 року по листопад 2015 року у сумі 164483,67 грн.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцами перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, в межах строку позовної давності за основною вимогою.

Спеціальна позовна давність застосовується за умови подання стороною у спорі відповідної заяви, зробленої до винесення судом рішення.

Оскільки, з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачі заявляли про застосування позовної давності, апеляційний суд вважає, що правові підстави для стягнення неустойки до 20.04.2014 року не підлягають задоволенню через пропуск позивачем строку позовної давності за такими вимогами, а що стосується стягнення неустойки після цієї дати, то вона не може бути нарахована та стягнута відповідно до ст. 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення комісії у розмірі 2700,40 гривень апеляційний суд виходить з наступного.

В позовній заяві Банк не зазнанає за які послуги стягується комісія і яким чином вона розрахована.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (ст. 215 ЦК України).

За положеннями ч.2 ст. 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом.

Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

Згідно із чч.1,3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кр едит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом «Про захист прав споживачів».

Положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями ч.4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за надання фінансового інструменту, Банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що правові підстави для стягнення суми комісії відсутні, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині гне підлягають задоволенню.

Чч.1,2 ст. 554 ЦПК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов»язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову(субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, на підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача, скасування рішення суду першої інстанції та постановлення свого рішення про часткове задоволення позовних вимог з відповідачів солідарно.

Ст.141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При поданні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» сплачено судовий збір у розмірі 3860 гривень, а при поданні апеляційної скарги 5790 гривень. Ціна позову складає 257373,34 грн. Вимоги Банку підлягають задоволенно частково на суму 41274,90 грн., що складає 16 % від суми заявлених позовних вимог, тому з відповідача підлягає стягненню судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог у сумі 1544 грн. (9650/100*16%).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 квітня 2018 року скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути солідарно зі ОСОБА_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, ОСОБА_2, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_4, на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», місто Дніпропетровськ вулиця Набережна Перемоги будинок 50, , заборгованість за кредитом у сумі 34985,75 гривень, за процентами у сумі 6289,15 гривень, а взагалі : 41274 (сорок одну тисячц двісті сімдесят чотири) гривні 90 копійок.

Стягнути солідарно зі ОСОБА_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, ОСОБА_2, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_4, на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», місто Дніпропетровськ вулиця Набережна Перемоги будинок 50, , судовий збір в розмірі 1544(одна тисяча п»ятсот сорок чотири) гривні.

В іншій частині позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Судді :