22-ц/775/461/2018(м)
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2018 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 266/2353/15-ц

Номер провадження 22-ц/775/461/2018(м)

Апеляційний суд Донецької області у складі суддів Кочегарової Л.М., Попової С.А., Ткаченко Т.Б.,

секретар судового засідання Герасимова Г.Є.

позивач - публічне акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК»

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 березня 2018 року, у складі судді Курбанової Н.М., дата складення повного судового рішення 19 березня 2018 року,

в с т а н о в и в:

08 липня 2015 року публічне акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (далі ПАТ «ПУМБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які також діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Уточнюючі позовні вимоги, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 травня 2006 року між ЗАТ «ДОНГОРБАНК», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №43, відповідно до якого ОСОБА_2 був наданий кредит в розмірі 300 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13% річних за простроченою заборгованістю 18% річних з кінцевим терміном повернення 09 травня 2019 року. 10 травня 2006 року, в забезпечення виконання вищевказаних зобов'язань, ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 уклали іпотечний договір №1/1. Згідно договору іпотеки ОСОБА_2 передав банку в іпотеку належне йому нерухоме майно у вигляді житлового будинку (літ. А-3) з жилою мансардою (літ. А/м) з усіма надвірними спорудами та побудовами АДРЕСА_3 у м.Маріуполі Донецької області та земельну ділянку, площею 0,0480 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за АДРЕСА_4 яка належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 12 грудня 2011 року, яке набрало законної сили 23 грудня 2012 року, у зв'язку із порушенням ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором, солідарно стягнуто заборгованість з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у розмірі

269480,30 доларів США та 21958,40 гривень. Оскільки рішення суду не виконано, позивач просив, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №43 від 10 травня 2006 року у розмірі 269 480,30 доларів США та 21 958,40 гривень, звернути стягнення на житловий будинок (літ. А-3) з жилою мансардою (літ. А/м) з усіма спорудами та побудовами за номером АДРЕСА_5 який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності та на земельну ділянку, площею 0,0480 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за АДРЕСА_3 у м. Маріуполі Донецької області шляхом надання права ПАТ «ПУМБ» на продаж предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві. Одночасно заявлено про відшкодування судових витрат у розмірі 3 654 грн.

У вересні 2015 року ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 про визнання недійсним іпотечного договору. В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що при укладанні договору іпотеки №1/1 10 травня 2006 року сторонами правочину було порушено вимоги законодавства і права дитини, яка з моменту народження і по теперішній час проживає разом із нею та її чоловіком у будинку АДРЕСА_6. Про порушення її житлових прав та житлових прав її дитини вона дізналася тільки при отриманні позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Згоди на передачу в іпотеку всього житлового будинку вона не надавала. Незаконним є і договір про передачу в іпотеку банку земельної ділянки площею 0,026553 га, наданої для експлуатації і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_2 на підставі договору оренди земельної ділянки від 26 грудня 2003 року, оскільки Маріупольська міська рада не давала згоду на передачу земельної ділянки в іпотеку.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 березня 2018 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які також діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Публічним акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк» за кредитним договором №43 від 10 травня 2006 р. в розмірі 269480,30 доларів США та 21958,40 грн., яка складається з: 237628,98 доларів США - заборгованість за кредитом, 31851,32 доларів США - заборгованість за процентами, 21958,40 грн. - заборгованість за пенею, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором 1/1 від 10 травня 2006 року, житловий будинок (літ. А-3) з жилою мансардою (літ. А/м), житловою площею 130,1 кв.м., з усіма надвірними спорудами (1) та побудовами (підвал (літ А/п), уборна-душ (літ. Б-1), сарай (літ. В-1), за номером АДРЕСА_5 який належить ОСОБА_2 на праві власності на володіння, виданого виконкомом Маріупольської міської ради 28 липня 1998 року № 480, зареєстрованого Маріупольським БТІ 19 вересня 2002 року за №41342 та на підставі договору про розподіл майна подружжя, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бодягіною І.І. 03 травня 2006 року за реєстром №604, зареєстрованого Маріупольським БТІ 03 травня 2006 року відповідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №10540897, реєстраційний номер 5083408, номер запису 16913, в книзі 23 та на земельну ділянку, площею 0,0480 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за АДРЕСА_11 у м.Маріуполі Донецької області, яка належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку (серія НОМЕР_5, виданого Маріупольською міською радою 03 травня 2006 року та зареєстровано в книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за №01.06.162.00183 та на підставі договору про розподіл майна подружжя, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бодягіною І.І.

03 травня 2006 року за реєстром №604, зареєстрованого Маріупольським БТІ 03 травня 2006 року, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №10540897, реєстраційний номер 5083408, номер запису №16913, в книзі 23 шляхом надання права Публічному акціонерному товариству «Перший Український міжнародний банк» продаж предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» з початковою ціною предмету іпотеки у розмірі 5 392 751 грн. 00 коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним іпотечного договору - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» судовий збір в розмірі 3654,00 грн., по 1827,00 грн. - з кожного.

В апеляційних скаргах ОСОБА_3 та ОСОБА_2 просять рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким у задоволенні позову ПАТ «ПУМБ» відмовити у повному обсязі, зустрічний позов задовольнити, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційні скарги відповідач ПАТ «ПУМБ», в особі представника Ніколенка М.Ю., просить залишити рішення без змін, оскільки позивач діяв в межах своїх повноважень, як правонаступник кредитора та прав, передбачених договором про іпотеку; строки позовної давності для пред'явлення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки не закінчилися, оскільки цей строк зазнав переривання; права та інтереси неповнолітньої дочки відповідачів не порушені; судом вірно застосований Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки його дія є відстроченням виконання зобов*язання і не звільняє від його виконання.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 10 травня 2006 року між ЗАТ «ДОНГОРБАНК», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 43, відповідно до умов якого ОСОБА_2 було надано кредит у сумі 300 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 13% річних, по простроченій заборгованості 18% річних, зі строком повернення 09 травня 2019 року (т. 1 а.с. 9-12).

В забезпечення зобов'язань за вказаним договором 10 травня 2006 року ОСОБА_2 уклав з «ДОНГОРБАНК» іпотечний договір №1/1 посвідчений нотаріусом Скоробогатько О.В., зареєстрований у реєстрі №1268, згідно якого ОСОБА_2 передано в іпотеку житловий будинок (літ. А-3) з жилою мансардою (літ. А/м) з усіма надвірними спорудами та побудовами за АДРЕСА_3 у м.Маріуполі Донецької області, який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі дублікату свідоцтва про право власності № 480 від 28 липня 1998 року (а.с.19) виданого на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради №118/5 від 22 липня 1998 року, зареєстрованого Маріупольським БТІ 19 вересня 2002 року за №41342 та Договору про розподіл майна подружжя від 03 травня 2006 року, посвідченого нотаріусом Бодягіною І.І., зареєстрованого в реєстрі №604, зареєстрованого Маріупольським БТІ 03 травня 2006 року відповідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №10540897, реєстраційний номер 5083408, номер запису 16913, в книзі 23 та земельну ділянку, площею 0,0480 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за АДРЕСА_3 у м.Маріуполі Донецької області, яка належить на праві власності на підставі Державного акту на

право власності на земельну ділянку (серія НОМЕР_6), виданого Маріупольською міською радою 03 травня 2006 року (а.с. 20) та зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за №01.06.162.00183 та Договору про розподіл майна подружжя від 03 травня 2006 року, посвідченого нотаріусом Бодягіною І.І., зареєстрованого в реєстрі № 604 та в Маріупольському БТІ 03 травня 2006 року відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №10540897, реєстраційний номер 5083408, номер запису 16913, в книзі 23. Вартість предмету іпотеки на момент укладання договору складає 2028920,00 грн. (т.1 а.с. 13-15).

У зв'язку із неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором заочним рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 12 грудня 2011 року, яке набрало законної сили 23 грудня 2011 року, з ОСОБА_2 стягнуто на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором №43 від 10 травня 2006 року в сумі 269 480,30 доларів США та 21958,40 грн., судові витрати 1820 грн.(т. 1 а.с.28-28а).

На теперішній час вказане рішення суду не виконано.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки - будинок та земельну ділянку, розташованих по АДРЕСА_14, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки неналежне виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору доведено рішенням суду і заборгованість за кредитним договором не погашена, позивач має право на задоволення своїх вимог за рахунок майна, переданого в іпотеку. При цьому строки позовної давності за даними вимогами банку не пропущено, оскільки строк дії договору не закінчився.

З цими висновками суду колегія суддів погодитися не можна.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права.

Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Заперечуючи проти рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у скаргах посилалися на те, що позивач пропустив строки позовної давності за вказаними вимогами і вони подали суду заяву про застосування строку позовної давності до цих вимог ПАТ «ПУМБ».

Як свідчать матеріали справи, яка переглядається, та матеріали справи Приморського районного суду м.Маріуполя за позовом ПАТ «Донгорбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 2-146/11 провадження 541/575/12), які безпосередньо досліджені апеляційним судом в судовому засідання 29 серпня 2018 року, ОСОБА_2 порушував умови виконання кредитного договору від 10 травня 2006 року і, станом на 10 серпня 2010 року, виникла заборгованість в розмірі 261 078,90 доларів США.

Цього ж дня, 10 серпня 2010 року, відділення № 1 ПАТ «Донгорбанк» в м.Маріуполі направило ОСОБА_2 повідомлення в порядку ст.35 Закону України «Про іпотеку», в якому зазначено, що боржнику необхідно протягом 30 днів з момента отримання цього повідомлення провести оплату суми боргу за кредитним договором (а саме, суму кредиту, суму простроченого кредиту, прострочених процентів, суму поточних процентів) в загальному

розмірі 261 078,90 доларів США, а також пені на дату погашення заборгованості. У разі відмови добровільно виконати зобов'язання у зазначений строк, банк буде вимушений звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» і іпотечним договором.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 не заперечував отримання цього повідомлення банку і цей факт підтверджується врученням поштового повідомлення від 16 серпня 2010 року (т.4 а.с.40-41).

Отже, банк змінив строк виконання основного зобов'язання на 10 серпня 2010 року, направивши вимогу про негайне, дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних з ним платежів (відсотків) у розмірі 261 078,90 доларів США, а тому, з часу закінчення 30-денного строку з дня отримання повідомлення боржником ОСОБА_2 - з 30 вересня 2010 року, у банка виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки ПАТ «ПУМБ» звернувся тільки 08 липня 2015 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України, і питання про поновлення строку позовної давності у позовній заяві поставлено не було.

Посилання представників ПАТ «ПУМБ» в суді апеляційної інстанції на переривання строку позовної давності в порядку ст.264 ЦПК України, є неспроможними, оскільки зі справи вбачається, що кредитор з серпня 2010 року до липня 2015 року будь-яких інших вимог до ОСОБА_2 не пред*являв, а вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності на частину будинку, які були заявлені 15 жовтня 2012 року, не впливають на характер правовідносин, які є предметом розгляду у даній справі та не переривають строків позовної давності в цьому випадку.

Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи, представлених доказів та норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що ПАТ «ПУМБ» пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому, рішення суду підлягає скасуванню з відмовою ПАТ «ПУМБ» у позові за цими вимогами.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_2 та скарга ОСОБА_3, в цій частині, підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з доводами скарг про те, що ПАТ «ПУМБ» є неналежними позивачем у даній справі і відсутність реєстрації іпотечного майна за позивачем є підставою для відмови банку у позові.

Відповідно до витягу зі статуту ПАТ «ПУМБ» затвердженого загальними зборами акціонерів (протокол №67 від 27 жовтня 2014 р.) ПАТ «ПУМБ» є правонаступником всіх прав та зобов'язань ПАТ «Донгорбанк» ( т. 1 а.с. 44-45).

Таким чином, у правовідносинах, що виникли на підставі кредитного договору № 43 від 10 травня 2016 року, а також іпотечного договору № 1/1 від 10 травня 2006 року відбулася заміна кредитора.

ПАТ «ПУМБ» є належним кредитором за даним кредитним договором та договором іпотеки, а так і належним позивачем по справі.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_3 у позові про визнання договору іпотеки від 10 травня 2006 року недійним, суд першої інстанції зазначив, що хоча укладення договору іпотеки відносно будинку АДРЕСА_7 в якому на час укладення цього договору проживала малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відбулося без згоди органів опіки та піклування, однак це не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої на користування вказаним жилим будинком; недобросовісності сторін договору не встановлено.

Висновки суду є законними та обгрунтованими.

Як вбачається зі свідоцтва про одруження НОМЕР_3 10 жовтня 2002 року ОСОБА_2 і ОСОБА_9 (ОСОБА_2) зареєстрували шлюб 10 жовтня 2002 року, актовий запис №769 (т.1 а.с.76).

Від шлюбу відповідачі мають дочку ОСОБА_3, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5, актовий запис №137( т.1 а.с. 77).

З довідки, виданої центром первинної медико-санітарної допомоги №4 м. Маріуполя від 31 серпня 2016 року вбачається, що ОСОБА_3 з моменту народження ІНФОРМАЦІЯ_5 проживає за адресою АДРЕСА_8, який знаходиться в зоні обслуговування дільниці №4 (т. 1 а.с. 78).

Згідно відмітки, яка міститься у паспорті громадянина України ОСОБА_2 серія НОМЕР_1 виданого Жовтневим РО Маріупольського ГУ УМВС України в Донецькій області 14 березня 1998 року, останній зареєстровано у АДРЕСА_9 з 07 березня 2006 року, в особливих відмітках в графі «діти» вказано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4 ( т. 1 а.с. 36-40).

За даними паспорта ОСОБА_3 серія НОМЕР_4, виданого Жовтневим РО Маріупольського ГУ УМВС України в Донецькій області 27 листопада 2002 року, місце її проживання було зареєстровано з 06 грудня 2002 року за адресою АДРЕСА_1, і відповідач знята з реєстрації 23 вересня 2008 року (т. 1 а.с.41-42).

Згідно домової книги для зареєстрованих громадян проживаючих в АДРЕСА_9 у м.Маріуполі, яка розпочата 07 березня 2006 року, ОСОБА_3 та малолітня ОСОБА_3 зареєстровані у зазначеному будинку з 02 грудня 2008 року, а ОСОБА_2 - з 07 березня 2006 року, відмітка про його реєстрацію зроблена 01 вересня 2010 року (т. 1 а.с. 21-22).

Як вбачається з довідки голови КСН «Селище Піщане», в будинку АДРЕСА_10 проживають з березня 2004 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_3.(т. 1 а.с. 29).

Проте, як вбачається з довідки голови КСН КСН «Селище Піщане», виданої 20 лютого 2006 року в АДРЕСА_11 ніхто не зареєстрований (т. 1 а.с. 121).

Згідно копії заяви-анкети №1 від 27 березня 2006 року про надання кредиту у персональних даних про позичальника та дружину позичальника в графі адреса «за місцем реєстрації» щодо позичальника ОСОБА_2 зазначено : АДРЕСА_2, щодо дружини ОСОБА_3 - АДРЕСА_12; в графі особи, які знаходяться на утриманні позичальника зазначено 2 дітей, 1991 та 1984 років народження, що до дружини відомості про дітей відсутні ( т. 2 а.с. 54-60).

З заяви ОСОБА_3, посвідченої приватним нотаріусом Скоробогатько О.В., зареєстрованої в реєстрі №1267 від 10 травня 2006 року вбачається, що вона дає згоду своєму чоловіку - відповідачу ОСОБА_2 на отримання кредитних коштів від ЗАТ "Донгорбанк" та підтвердила, що житловий будинок з жилою мансардою з усіма надвірними спорудами та побудовами, та земельна ділянка за адресою АДРЕСА_11» є особистою власністю ОСОБА_2, оскільки вказаний жилий будинок належить йому на підставі дублікату свідоцтва про право власності на домоволодіння від 28 липня 1998 року № 480 та договору розподілу майна подружжя, посвідченого приватним нотаріусом Бодягіною І.І. 03 травня 2006 року за реєстром №604 зареєстрованого в БТІ 03 травня 2006 року №5083408. З діючим законодавством про іпотеку, а також ст.ст.572, 575, 578, 593 ЦК України, ст.ст.60, 65 СК України вона ознайомлена (т. 1 а.с. 131).

Як вбачається з рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області, яке ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 02 жовтня 2013 року залишено без змін та набрало законної сили 02 жовтня 2013 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частку будинку та 1/2 частку земельної ділянки відмовлено повністю (т. 1 а.с. 132-133,134-136).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.11.2015 р. №47406717 будинок АДРЕСА_3 житловою площею 130,1 кв.м. та земельна ділянка належать на праві приватної власності ОСОБА_2; на вказане майно зареєстровано заборона 10 травня 2006 року приватним нотаріусом Скоробогатько О.В. на підставі договору іпотеки (т. 1 а.с. 192-194).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 квітня 2016 року №58047225 ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 1/3 частки кв. АДРЕСА_13 загальною площею 49,3 кв.м., житловою площею 27,9 кв.м. на вказане майно накладено арешт (т. 2 а.с. 29-30).

Дослідивши представлені докази та заслухавши учасників справи, колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції, розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним та відмовляючи їй у позові, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та зробив обгрунтовані висновки про те, що сама по собі відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення довоговору іпотеки щодо майна, в якому проживала малолітня, не є безумовною підставою для визнання цього договору недійсним.

При вирішенні спору суд першої інстанції правильно застосував положення цивільного закону - ст.ст.16,203,215 ЦК України, ст.177 СК України, Закони України «Про іпотеку», «Про основи соціального бездомних громадян та безпритульних дітей», «Про охорону дитинства» та правові висновки судів касаційної інстанції з цього питання.

Тому, з урахуванням викладеного, апеляційна скарга ОСОБА_3 про скасування судового рішення та визнання договору іпотеки недійсним визнається необґрунтованою.

Наведені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 інші доводи апеляційних скарг дублюють один одного; не змініють правових висновків при вирішенні спору, зводяться до переоцінки доказів і не є підставою для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Тому, з урахуванням наведених положень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає решту доводів апеляційних скарг безпідставними.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При перегляді справи за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 колегія суддів враховує постанови Верховного Суду від 05 березня 2018 року справа № 343/774/15-ц провадження № 61-4268св18; від 20 червня 2018 року справа № 289/224/15-ц провадження № 61-2157св18; від 21 червня 2018 року справа № 522/9376/17 провадження № 61-2797 св18; від 27 червня 2018 року справа № 143/556/13-ц; від 04 липня 2018 року справа № 263/13140/16-ц провадження № 61-1078св18; від 16 липня 2018 року справа № 712/10675/12 провадження № 61-3507св18; від 25 липня 2018 року справа № 697/1045/15-ц провадження № 61-25656св18.

Ухвалюючи нове рішення за позовними вимогами ПАТ «ПУМБ», колегія суддів, відповідно до вимог ст.ст.141,382 ЦПК України, вважає необхідним вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат наступним чином.

З рішення суду вбачається, що при задоволенні позову при зверненні стягнення на предмет іпотеки, суд вирішив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь банку у відшкодування судового збору по 1827 грн. з кожного. Зважаючи на задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та відмову банку у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, судовий збір за вимогами банку, оплачений при подачі позову, в розмірі 3 654 грн. не підлягає відшкодуванню позивачу.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_3 оплатила судовий збір в сумі 6211, 80 грн. за вимогами майнового і немайнового характеру. Зважаючи на те, що скарга ОСОБА_3 задоволена частково і скасовано рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки з відмовою банку у позові, то ПАТ «ПУМБ» повинен відшкодувати ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 5481 грн. ( за вимогами майнового характеру).

Крім того, у зв'язку із задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_2, який звільнений від оплати судового збору за законом (т.3 а.с.187), з ПАТ «ПУМБ» в дохід держави підлягає стягненю судовий збір в розмірі 5 481 грн. за вимогами майнового характеру, у зв*язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (за апеляцію ОСОБА_2).

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 березня 2018 року, в частині задоволення позову публічного акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» та в частині стягнення судового збору з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» в розмірі 3654 грн., скасувати.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють в своїх інтересах і інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Це ж рішення, в частині відмови у позові ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, до публічного акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», ОСОБА_2 про визнання недійсним іпотечного договору - залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» на користь ОСОБА_3 судовий збір 5 481(п'ять тисяч чотириста вісімдесят одна) грн. у зв*язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» в дохід держави судовий збір в розмірі 5 481(п'ять тисяч чотириста вісімдесят одна) грн. у зв*язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення 03 вересня 2018 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

С.А. Попова

Т.Б. Ткаченко