МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 486/171/18 Категорія 59
Провадження № 22-ц/812/195/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Миколаївського апеляційного суду в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю представника позивачки - ОСОБА_1,

третьої особи - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 03 вересня 2018 року, постановлене під головуванням судді Далматової Г.А., в приміщенні суду о 14 год. 57 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про встановлення порядку користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, який в подальшому уточнила, в якому посилалась на те, що вона є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1. Інші 2/3 частки квартири належать на праві спільної сумісної власності її сестрі ОСОБА_5 та матері ОСОБА_4 Квартира складається з 3 кімнат житловою площею 42,2 кв. м., у тому числі: 1-а кімната № 4 на плані технічного паспорта площею 17,1 кв. м., 2-а кімната № 5 - 12,7 кв. м, 3-я кімната № 8 - 12,4 кв. м., кухня № 3 - 7,3 кв. м., ванна кімната № 7 - 2,2 кв. м., вбиральня № 6 - 1,2 кв. м, коридор № 1 - 10,3 кв. м., комора № 2 - 1,3 кв. м., лоджія № 9 - 2,6 кв. м. Також, позивачка зазначила, що з січня 2016 року відповідачка не проживає у спірній квартирі та при переїзді зачинила, як вона вважає, свою кімнату площею 12.4 кв. м., яка має вихід на лоджію, і з того ж часу не несе жодних витрат по оплаті житлово-комунальних послуг. Ці витрати повністю сплачує її батько ОСОБА_2, який має право користування квартирою. Сестра ОСОБА_5 на теперішній час проживає разом з матір'ю. Отже, в квартирі фактично залишилися проживати її батько ОСОБА_2 та вона, коли приїжджає на вихідні дні та канікули з навчання в університеті. 01 грудня 2017 року вона приїхала додому та побачила, що в квартирі відключено електропостачання. Договір про користування електричною енергією від 15.07.2009 року № 020, який було укладено між її батьком ОСОБА_2 та ДПЕМ ПрАТ «Атомсервіс» на постачання електричної енергії у спірну квартиру було припинено на підставі заяви відповідачки ОСОБА_4 З метою підключення квартири до енергопостачання, вона як співвласник квартири, звернулася в ДПЕМ ПрАТ «Атомсервіс» для укладення договору на постачання електричної енергії, але їй було роз'яснено, що для укладення договору необхідна згода всіх співвласників квартири, однак звернувшись 19.01.2018 року до ОСОБА_4, отримала від неї лише формальну відписку. Фактично в спірній квартирі зареєстровано чотири особи, які мають право користування квартирою, площею 42,2 кв. м. Враховуючи, що іншої угоди про порядок користування приміщенням не було, вважає, що кожній особі в квартирі відповідає розмір житлової площі 10,55 м. кв. Посилаючись на те, що фактично з 29.11.2017 року вона не має можливості користуватися своєю власністю, мирно вирішити питання з відповідачами не вдається, позивачка ОСОБА_3 просила суд виділити у користування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житлову кімнату площею 12,7 кв. м. (№ 5 на плані квартири технічного паспорту), житлову кімнату площею 12,4 кв. м. (№ 8 на плані квартири технічного паспорту), лоджію, загальною (нежитловою) площею 2,6 кв. м. (№ 9 на плані квартири технічного паспорту); виділити у спільне користування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 житлову кімнату площею 17,1 кв. м. (№ 4 на плані квартири технічного паспорту), комору, загальною (нежитловою) площею 1,3 кв.м. (№ 2 на плані квартири технічного паспорту). У спільному користуванні співвласників просила суд залишити коридор, площею 10,3 кв. м. (№ 1 на плані квартири технічного паспорту), кухню площею 7,3 кв. м. (№ 3 на плані квартири технічного паспорту), вбиральню площею 1,2 кв. м. (№ 6 на плані квартири технічного паспорту); ванну кімнату площею 2,2 кв. м. (№ 7 на плані квартири технічного паспорту).

В березні 2018 року відповідачі звернулись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, який в подальшому уточнили та посилались на те, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по 1/3 частки кожному. Проти встановлення судом порядку користування квартирою між співвласниками вони не заперечують, однак посилаючись на неприпустимість відхилення від ідеальної частки власності при виділенні кімнат у користування у значному обсязі, просили суд виділити у користування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спільно з ОСОБА_2 житлову кімнату площею 17,1 кв. м (№ 4 на плані квартири технічного паспорту), житлову кімнату площею 12,4 кв. м (№ 8 на плані квартири технічного паспорту), лоджію загальною (нежитловою) площею 2,6 кв. м (№ 9 на плані квартири технічного паспорту); виділити у користування ОСОБА_3 житлову кімнату площею 12,7 кв. м (№ 5 на плані квартири технічного паспорту); комору загальною (нежитловою) площею 1,3 кв. м (№ 2 на плані квартири технічного паспорту). У спільному користуванні співвласників просили суд залишити коридор площею 10,3 кв. м (№1 на плані квартири технічного паспорту), кухню площею 7,3 кв. м (№ 3 на плані квартири технічного паспорту), вбиральню площею 1,2 кв. м (№ 6 на плані квартири технічного паспорту), ванну кімнату площею 2,2 кв. м (№ 7 на плані квартири технічного паспорту).

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 03 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення порядку користування жилим приміщенням та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування жилим приміщенням відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні її позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

В судовому засіданні представник позивачки підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Третя особа ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу задовольнити.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в цілому відповідає.

Так, судом було встановлено, що квартира АДРЕСА_2 перебуває у спільній частковій власності сторін. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданої виконавчим комітетом Южноукраїнської міської ради 30 квітня 2013 року, витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, позивачці ОСОБА_3 належить 1/3 частка, а відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - 2/3 частки квартири (по 1/3 ч. кожній) АДРЕСА_2, в якій сторони зареєстровані і проживають. Дана квартира має загальну площу 67,1 кв. м., жилу площу 42,2 кв. м. і складається з трьох жилих кімнат однієї площею 17,1 кв. м., другої площею - 12,7 кв. м., третьої - 12,4 кв. м. з кухні площею 7,3 кв. м., ванної кімнати площею 2,2 кв. м., вбиральні площею 1,2 кв. м., коридору площею 10,3 кв. м., комори площею 1, 3 кв. м. та лоджії - 2,6 кв. м.

З листопада 2017 року відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вказаній квартирі не проживають через суперечки житлово-побутового характеру у користуванні жилими приміщеннями, що перебувають у спільній частковій власності, досягти згоди по яких в добровільному порядку вони не можуть.

В запропонованому позивачкою порядку користування, на неї разом з ОСОБА_2 припадає 17,1 кв. м., а на відповідачів. - 25,1 кв. м. житлової площі та лоджія 2,6 кв. м.

В запропонованому відповідачами порядку користування квартирою на ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спільно з ОСОБА_2 припадає 17,1 кв. м. та 12,4 кв. м. ( всього 29,5 кв. м), а на ОСОБА_3 - 12, 7 кв. м.

Проаналізувавши встановлені обставини у справі, суд дійшов висновку, що запропоновані сторонами варіанти визначення порядку користування спірним жилим приміщенням, враховуючи кількість власників квартири, їх стать і вік, кровну спорідненість, жилу площу квартири, не відповідають вимогам ЖК України, оскільки ОСОБА_2 не може проживати в одній кімнаті зі своєю повнолітньою донькою, так як не може проживати і з колишньою дружиною, з якою на теперішній час в шлюбі не перебуває та перебуває в неприязних стосунках. Крім того, суд вважав, що запропоновані сторонами варіанти встановлення порядку користування спірною квартирою призведуть до штучного погіршення житлових умов осіб, що в ньому проживають, та викличуть необхідність постановки їх на облік, як таких, що потребують поліпшення житлових умов.

Проаналізувавши зазначені обставини у справі, суд дійшов висновку, що встановлення порядку користування квартирою позивачкою та відповідачами, відповідно до запропонованих сторонами варіантів, неможливе.

При цьому судом було враховано роз'яснення, надані у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995р. «Про судову практику за позовами про захист приватної власності», в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04 жовтня 1991р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок», в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», положення ст. ст. 47, 48, 50, 64, 150, 156 ЖК України, ст. ст. 257, 335, 356, 358, 369 ЦК України, а також правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ніким із учасників справи не оскаржено в установленому законом порядку. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року „Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, апеляційним судом не переглядається взагалі.

Висновки суду щодо неможливості задоволення позовних вимог за первісним позовом відповідають обставинам справи та законодавству, що регулює спірні правовідносини, а саме ст. 358 ЦК України, відповідно до якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно роз'яснень, які містяться в п.14 постанови Пленуму Верховного Cуду України № 20 від 22 грудня 1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з наступними змінами) квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04 жовтня 1991р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

В тексті постанови Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зазначено, що оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Із системного аналізу зазначених норм права випливає, що позивачка, як співвласник спірної квартири вправі вимагати поділу квартири з виділенням їй частки квартири або встановлення порядку користування квартирою. Однак, для підтвердження свого права на виділ частки квартири чи на встановлення конкретного порядку користування квартирою, вона повинна надати суду достатню кількість відповідних та належних доказів. Згідно ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Для визначення можливості розподілу квартири чи встановлення конкретного порядку користування квартирою необхідні спеціальні пізнання, а отже доказом можливості розподілу квартири чи встановлення конкретного порядку користування квартирою може бути відповідний висновок експертизи чи спеціаліста. Про необхідність отримання такого висновку зазначено також в п. 18 постанови Пленуму Верховного Cуду України № 7 від 04 жовтня 1991р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на жилий будинок» (з наступними змінами), який передбачає, що порушуючи справу даної категорії, суддя зобов'язаний запропонувати сторонам подати або за їх клопотанням витребувати, зокрема, висновки технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу будинку в натурі або встановлення порядку користування ним відповідно до належних співвласникам часток, а в необхідних випадках - органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекції про допустимість пов'язаних з цим переобладнань.

Згідно технічного паспорту на квартиру вона має загальну площу 67,1 кв. м., жилу площу 42,2 кв. м. і складається з трьох жилих кімнат однієї площею 17,1 кв. м., другої площею - 12,7 кв. м., третьої - 12,4 кв. м. з кухні площею 7,3 кв. м., ванної кімнати площею 2,2 кв. м., вбиральні площею 1,2 кв. м., коридору площею 10,3 кв. м., комори площею 1, 3 кв. м. та лоджії - 2,6 кв. м. Тобто, на кожного із співвласників квартири припадає по 22,36 кв. м загальної та 14,06 кв. м жилої площі. Виділення позивачці за запропонованим нею варіантом встановлення порядку користування квартирою кімнати розміром 17,1 кв. м перевищує належну їй частку жилої площі на 3,04 кв. м, а виділення відповідачам кімнат загальною площею 25,1 кв. м зменшує належну їм частку жилої площі на 3,02 кв. м, що є значним відступленням від відповідності реальних часток ідеальним.

Відповідачі заперечують можливість встановлення порядку користування квартирою у відповідності до запропонованого позивачкою варіанту, а позивачкою у даній справі не було надано суду належного доказу про можливість встановлення конкретного порядку користування квартирою з виділенням позивачці частки квартири (як жилої площі, так і частини загальної площі), яка відповідає її частці у праві спільної часткової власності, а саме 1/3 частини належної їй в даній квартирі, а також про те, чи не потребує встановлення конкретного порядку користування переобладнання та якого саме. Сам суд за діючим законодавством не вправі застосовувати ніякі спеціальні пізнання, крім юридичних.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивачка не надав суду достатньої кількості безспірних доказів з дотриманням правил належності та допустимості доказів, передбачених ст. 77 та ст. 78 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог в частині можливості встановлення порядку користування спірною квартирою за запропонованим нею варіантом, не просила призначити по справі експертизу для визначення можливих варіантів встановлення порядку користування квартирою.

За таких обставин, приймаючи рішення на підставі наданих сторонами доказів, суд правомірно відмовив у задоволенні первісного позову.

Правомірність дій відповідачки ОСОБА_4 стосовно відключення спірної квартири від енергопостачання та не вирішення даного конфлікту між сторонами, через що позивачка за її ствердженням не може користуватися квартирою, не мають вирішального значення в межах заявленого позивачкою позову у даній справі, так як нею заявлено позов про встановлення порядку користування спірною квартирою, а не про усунення перешкод у користуванні даною квартирою. Тому доводи апеляційної скарги стосовно даних обставин не є підставою для скасування рішення суду.

Наявність у третьої особи права користування спірною квартирою, не впливає на можливість встановлення порядку користування квартирою між співвласниками та визначення конкретних варіантів такого порядку користування, оскільки його право користування є похідним від прав власників квартири, членом яких він є і визначається ними. Належних та допустимих доказів того, що третя особа зберігає право користування спірною квартирою виключно як член сім'ї саме позивачки, з урахуванням того, що третя особа в даний час проживає в іншому місці із співмешканкою, а відповідачі просили виділити їм кімнати з урахуванням згоди надання ними права проживання в виділених їм кімнатах третьої особи, суду надано не було. Тому вимога позивачки про виділення їй найбільшої кімнати в квартирі з урахуванням того, що вона згодна надати це приміщення для проживання і третій особі, як члену її сім'ї не може враховуватися при визначення порядку користування квартирою між нею та іншими співвласниками квартири. При цьому колегія суддів враховує і те, що порядок спільного користування квартирою встановлюється саме між співвласниками, а не іншими особами, які до названих осіб не належать, наприклад їх діти, батьки, тощо, але з інших, передбачених законом підстав, користуються житлом наряду з ними.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність врахування судом положень ЖК України про неможливість заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя при розгляді справи в межах заявленого спору, також не є підставою для скасування рішення, так як це не призвело до прийняття судом неправильного рішення, оскільки висновок суду про відмову у задоволенні первісного позову з урахуванням конкретних зазначених вище обставин у справі та вимог законодавства, яке регулює спірні правовідносини, є правильним.

Інші доводи апеляційної скарги також не впливають на правильність висновку суду про відмову у задоволенні первісного позову.

Таким чином, переглядаючи рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 03 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 23 листопада 2018р.