Справа № 125/407/18 копія:
Провадження № 22-ц/772/1535/2018
Головуючий у суді першої інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 липня 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Краєвид Поділля»

на рішення Барського районного суду Вінницької області від 17 травня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Хитрука В.М., повний текст якого складений 20 травня 2018 року,

в справі №125/407/18

за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 (позивачі)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краєвид Поділля» (відповідач),

про стягнення орендної плати, -

встановив:

ОСОБА_4. та ОСОБА_5 звернулися в районний суд з позовом до ТОВ «Краєвид Поділля» про стягнення орендної плати, в обґрунтування якого посилались на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла їх мати ОСОБА_7. На день її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку, розташовану на території Луко-Барської сільської ради Барського району Вінницької області площею 2,0435 гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

За життя спадкодавець згідно з договором оренди №341 від 30 липня 2008 року передала земельну ділянку в оренду відповідачу ТОВ «Краєвид Поділля», а тому вони як спадкоємці, які прийняли спадщину, набули прав орендодавця, в тому числі права на орендну плату за земельну ділянку, яка знаходиться в оренді у відповідача.

Оскільки протягом 2009-2017 років відповідач не виплачував орендну плату за користування земельною ділянкою, просили суд стягнути з ТОВ «Краєвид Поділля» на їх користь орендну плату за вказаний період з врахуванням індексу інфляції по 19905 грн. кожному та понесені судові витрати.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 17 травня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Краєвид Поділля» орендну плату за 2009-2017 роки, з врахуванням індексу інфляції на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в сумі по 14858,89 грн. кожній.

Вирішено питання про стягнення судових витрат на користь позивачів.

Не погодившись із рішенням, відповідач ТОВ «Краєвид Поділля» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин справи та неправильне застосування судом норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин статтю 148-1 ЗК України, яка передбачає обов'язок спадкоємців повідомити користувачів земельної ділянки про виникнення права не неї. Крім того, судом невірно обраховано суму невиплаченої орендної плати і не враховано відсутність вини відповідача у її невиплаті, так як зволікання з виплатою орендної плати сталося з вини самих позивачів.

Від позивачів відзиви на апеляційну скаргу не надійшли.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року встановлено в розмірі 1762 грн.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову в даній справі визначається стягуваною сумою, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (176000 грн.), спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено та сторонами не оспорюються наступні обставини справи.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на земельну ділянку, розташовану на території Луко-Барської сільської ради Барського району Вінницької області, площею 2,0435 гектарів, яка належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 виданого 18 липня 2001 року Луко-Барською сільською радою на підставі рішення 17 сесії 3 скликання Луко-Барської сільської ради від 03 травня 2001 року, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №62. Кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2.

Позивачі є дітьми ОСОБА_7 і як її спадкоємці прийняли та оформили спадщину після смерті матері, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 15.06.2017 року, витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.06.2017 року, інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.06.2017 року.

Згідно з статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

За життя спадкодавець ОСОБА_7 передала зазначену земельну ділянку в оренду відповідачу ТОВ «Краєвид Поділля» на підставі договору оренди №341 від 30 липня 2008 року.

Спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України від 06.10.1998 року №161-XIV «Про оренду землі» (далі- Закон).

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендодавцеві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства - стаття 13 Закону.

Згідно з частиною 4 статті 32 Закону перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Відповідно до пункту 5 договору оренди, який укладено строком на 10 років (п. 8) нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 6775 грн.

Крім того, умовами договору (п. 9, 10) встановлено, що розмір орендної плати на рік становить 533 грн., що складає 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Також судом встановлено, що обумовлену договором оренди земельної ділянки орендну плату позивачі не отримували починаючи з 2009 року по 2014 рік, та за 2016-2017 роки.

За 2015 рік позивачка ОСОБА_4 отримала орендну плату за 2015 рік в сумі 2500 грн., що підтверджується відомістю на виплату орендної плати (а.с. 35), проте не було враховано судом першої інстанції.

Відповідно до статті 15 Закону однією з істотних умов договору є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Згідно з статтею 21 Закону оренда плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Статтею 23 Закону встановлено, що орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

Як встановлено судом, умовами укладеного між ОСОБА_7 та ТОВ «Краєвид Поділля» договору (п. 9) передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі готівкою через касу орендаря з письмовим підтвердженням факту одержання готівки в день її одержання. Розмір орендної плати у рік становить 533 грн., що складає 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, зазначеної в пункті 5 цього договору оренди (6775 грн. станом на 19.11.1996 року).

Пунктами 10-11 Договору передбачено обчислення розміру орендної плати за землю з урахуванням індексів інфляції та її внесення в строк до 31 грудня кожного року оренди.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Належних і допустимих доказів зміни умов договору оренди землі в частині розміру орендної плати і порядку її внесення сторонами не надано, а відомості про те, що в 2013-2014 роках орендна плата становила 6,2%, в 2015 році - 7,8%, в 2016 році - 10,4%, а в 2017 році - 11,6% нормативної грошової оцінки землі вказані в довідці-розрахунку орендної плати по договору оренди ОСОБА_7 за 2009-2017 роки (а.с. 36).

Відповідно до вказаної довідки за використання земельної ділянки, що належала ОСОБА_7 в 2009-2017 роках підприємством нараховано орендну плату в сумі 19283 грн., а за вирахуванням податку на доходи фізичних осіб та сум військового збору до сплати підлягало 15891 грн., виплачено 2500 грн. При розрахунку орендної плати використано коефіцієнти індексації, нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожен із років, а також відрахування у вигляді податку на доходи фізичних осіб і військового збору.

За змістом відзиву відповідача він визнав свій обов'язок нараховувати орендну плату за використання земельної ділянки, сплатив податки з нарахованих сум, а належні до виплати кошти акумульовані на його рахунку як належні до виплати орендодавцю. При цьому орендну плату нараховано в розмірі, що відповідає виплатам іншим орендодавцям по зазначеній сільській раді без врахування того, що з орендодавцем ОСОБА_7 домовленості про зміну (збільшення) орендної плати не було в зв'язку з смертю останньої.

Натомість суд першої інстанції виходив із розміру орендної плати у відсотках до нормативної грошової оцінки землі, вказаного в довідці-розрахунку відповідача, яка є збільшеною відповідачем в односторонньому порядку (а.с. 36), проте використав нормативно-грошову оцінку земельної частки (паю), яка розташована на території Луко-Барської сільської ради за 2009-2017 роки, відомості про яку надано Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області (а.с. 56), що не є вірним.

В апеляційній скарзі відповідач також відмовився від визнання обставин і своєї попередньої позиції по справі щодо суми нарахованої орендної плати, й виходить з розміру орендної плати, встановленої договором (3% від нормативної грошової оцінки землі), проте як і суд першої інстанції використовує вже нормативну грошову оцінку землі, вказану в листі Держгеокадастру.

Враховуючи положення частини 2 статті 82 ЦПК України про те, що відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною, чого в даній справі не встановлено, апеляційний суд не приймає відмову від визнання обставин відповідачем і виходить із розміру нарахованої орендної плати, що вказаний у відповідній довідці відповідача.

Апеляційний суд відкидає також розрахунки позивачів, які виходять одночасно як із збільшених ставок орендної плати, що не відповідає умовам укладеного між сторонами договору, так і з вищої нормативно-грошової оцінки земельної ділянки при тому, що відповідь Відділу у Барському районі головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області не є допустимим доказом на підтвердження дійсної нормативної грошової оцінки належної позивачам земельної ділянки, оскільки за своєю формою вона не відповідає Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (додаток 3 до Порядку нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 23.05.2017 року №262).

При цьому у випадку нарахування орендної плати виходячи з умов укладеного між сторонами договору і нормативної грошової оцінки землі розмір орендної плати є нижчим за визнаний відповідачем, тобто погіршує становище позивачів.

Так само суд апеляційної інстанції враховує виплату ТОВ «Краєвид Поділля» ОСОБА_4 орендної плати за 2015 рік в сумі 2500 грн., що підтверджується відомістю на а.с. 35.

Посилання позивача на те, що вона не підписувала зазначеного документа суд не приймає до уваги, так як відповідна обставина має бути підтверджена висновком експертизи.

Отже з відповідача слід стягнути на користь позивачів орендну плату за 2009-2017 роки за договором оренди землі №341 від 30.04.2008 року в сумі 13391 грн., а саме: на користь ОСОБА_4 - 5445,50, ОСОБА_5 - 7945,50 грн.

Не підлягають до задоволення і вимоги позивачів про стягнення інфляційних втрат.

Так, встановлений частиною 2 статті 625 ЦК України обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Отже умовою застосування цієї статті є прострочення боржника, яке не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора (частина 4 статті 612).

Відповідно до частин 2, 4 статті 613 ЦК України якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Згідно з статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Крім того, відповідно до частин 1, 3 статті 148-1 ЗК України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов'язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.

Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов'язана повідомити про це її користувачів із зазначеним: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім'я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). Повідомлення надсилається користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручається йому особисто під розписку.

Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 після закінчення шестимісячного строку після смерті ОСОБА_7 за отриманням свідоцтва про право на спадщину за заповітом не зверталися, а отримали його лише в червні 2017 року.

Повідомлення в порядку статті 148-1 ЗК України користувачу земельної ділянки, право на яку вони набули, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не направляли. В серпні 2017 року адвокат ОСОБА_4 ОСОБА_8 звернувся до ТОВ «Краєвид Поділля» із запитом про надання копії договору оренди, довідки-розрахунку орендної плати та довідки про те, чи готове підприємство провести розрахунки з ОСОБА_9 в частині сплати 1/2 частини орендної плати, проте і цей запит не можна вважати повідомленням в порядку статті 148-1 ЗК України, оскільки він не містить всіх необхідних реквізитів.

В зв'язку з невиконанням позивачами як кредиторами дій, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, мало місце прострочення кредиторів, а відтак відсутні підстави для покладення на боржника відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання згідно з статтею 625 ЦК України.

Разом з тим, зазначена обставина не є підставою для відмови в позові про стягнення орендної плати, так як після звернення позивачів до суду в лютому 2018 року і до прийняття ним рішення в травні цього року, тобто впродовж 3 місяців відповідач за наявності всіх умов для виконання ним свого обов'язку, так і не сплатив орендну плату.

Згідно з пунктами 2-4 статті 376 ЦПК України недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення апеляційним судом.

Згідно з частинами 1-2, 10, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Сторонами по справі понесені такі судові витрати: позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - 2852,40 кожною (352,40 грн. судового збору, 2500 грн. за надання правової допомоги адвокатом), ТОВ «Краєвид Поділля» - 1057,21 грн. за подання апеляційної скарги.

У зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог на користь ОСОБА_4 з ТОВ «Краєвид Поділля» підлягало до стягнення 780,34 грн. (5445,50грн. /19905грн. * 2852,40 грн.), ОСОБА_5 - 1138,59 грн. (7945,50 грн./19905 грн. *2852,40 грн.), ТОВ «Краєвид Поділля» з ОСОБА_4 - 383,99 грн. (1-5445,50/19905грн.)*528,61 грн.), з ОСОБА_5 - 317,60 грн. (1-7945,50/19905грн.)*528,61 грн.)

Отже суд покладає на ТОВ «Краєвид Поділля» обов'язок сплатити різницю сум належних до стягнення судових витрат: ОСОБА_4 - 396,35 грн. та ОСОБА_5 - 820,99 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 369, 376, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Краєвид Поділля» задовольнити частково.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 17 травня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краєвид Поділля» () орендну плату за 2009-2017 роки за договором оренди землі №314, укладеним 30.07.2008 року користь ОСОБА_4 в розмірі 5445 (п'ять тисяч чотириста сорок п'ять) гривень 50 коп. і на користь ОСОБА_5 в розмірі 7945 (сім тисяч дев'ятсот сорок п'ять) гривень 50 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ТОВ «Краєвид Поділля» на користь ОСОБА_4 різницю суми судових витрат в розмірі 396,35 грн., а на користь ОСОБА_5 - 820,99 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий: /підпис/ Стадник І.М.
Судді: /підпис/ Міхасішин І.В.
Згідно оригіналом: Суддя апеляційного суду/підпис/ Войтко Ю.Б. Стадник І.М.