Справа № 521/1162/15-ц
З а о ч н е р і ш е н н я
13 листопада 2018 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого - одноособово судді Шевчук Ю.В.
при секретарі Савенко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Білгород-Дністровський цивільну справу за позовною заявою Публічного Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства «Альфа-Банк», третя особа Державна інспекція з питань захисту прав споживачів в Одеській області про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним,-
Позивач - Публічне Акціонерне Товариство «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
23.05.2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до Публічного Акціонерного Товариства «Альфа-Банк», третя особа Державна інспекція з питань захисту прав споживачів в Одеській області про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним.
Представник Публічного Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» у судове засідання не зявився, надав до суду заяву з проханням справу розглянути без його участі в судовому засіданні, позовні вимоги підтримує, зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства «Альфа-Банк», третя особа Державна інспекція з питань захисту прав споживачів в Одеській області про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним не визнає та просить суд відмовити у його задоволенні, оскільки вважає недоведеним ті обставини , які мають значення для визнання договору недійсним.
В судове засідання ОСОБА_1 не зявилась про час та дату судового засідання була повідомлена належним чином, шляхом надіслання на адресу місця її реєстрації судових повісток, які повернуті до суду із відміткою про повернення у звязку із закінченням терміну зберігання.
Представник третьої особи - Державна інспекція з питань захисту прав споживачів в Одеській області про захист прав споживачів у судове засідання не зявився, про час та дату судових засідань неодноразово сповіщався належним чином, причину своєї неявки суду не повідомляли, будь-яких заяв на адресу суду не надавали.
Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за пять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.
Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не зявилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.
Дослідивши докази по справі, суд вважає позов Публічного Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
03.10.2007 року Закрите акціонерне товариство Альфа-Банк, та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №800002011. Закрите акціонерне товариство «Альфа-Банк», 19.08.2009 року, було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно - правової форми, шляхом перейменування Закритого акціонерного товариства «Альфа- Банк» в Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк».
Відповідно до умов Договору, Відповідач зобовязується в порядку та на умовах, що визначені Договором, повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах що передбачені Договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту.
Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором бані або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошті (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти
Відповідно до ст. 1049 ЦК України Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позивач свої зобовязання за Договором виконав, надавши Відповідачеві, кредит у сумі 31 500,00 дол. США., що підтверджується випискою з особового рахунку Відповідача (а.с.19).
Відповідно до умов Договору у разі невиконання чи неналежного виконання Відповідачем будь-яких обовязків, встановлених Договором, в тому числі у разі затримання сплати частини Кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, Позивач має право вимагати дострокового виконання зобов'язання з повернення Кредиту за Договором.
У звязку із існуючою заборгованістю, Відповідачу була направлена Вимога про дострокове повернення кредиту, але на дату подання позовної заяви вказана Вимога не виконана, заборгованість не погашена.
Таким чином, зважаючи на невиконання Відповідачем зобов'язання стосовно умов повернення кредиту, Позивач вправі вимагати стягнення з Відповідача заборгованість по кредиту, заборгованість за відсотками, пеню за невиконання умов договору.
Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є право відношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.
Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець ) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
У ході розгляду даної справи адвокатом в інтересах ОСОБА_1, було заявлено суду клопотання про призначення у справі економіко-бухгалтерської експертизи, оскільки ОСОБА_1 не погодилась із сумою боргу, яка нарахована банком. Дане клопотання було задоволено судом, та по справі призначена економіко-бухгалтерська експертиз. Однак, дана експертиза не була проведена та справа повернута до суду без надання відповідного висновку у звязку із не оплатою ОСОБА_1 рахунку за проведення експертизи. Інших розрахунків ОСОБА_1 або її адвокатом суду надано не було. Таким чином, суд приймає розрахунки позивача та погоджується з ними.
Таким чином, приймаючи до уваги наведене вище, суд вважає позовні вимоги банку такими, що підтверджені та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства «Альфа-Банк», третя особа Державна інспекція з питань захисту прав споживачів в Одеській області про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Позивачка вимоги свої зустрічної позовної заяви обґрунтовує наступним. ОСОБА_1 вказує, що договір про надання споживчого кредиту № 800002011 від 03.10.2007 року є таким, що не відповідає чинному законодавству України, є несправедливим та повинен бути визнаний недійсним, що і є причиною виникнення спору. 03 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа Банк» укладено Кредитний договір № 800002011 від 03.10.2007 року. Відповідно до умов вказаного договору банк зобовязується надати мені кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, Долар США сумі 31 500,00 (тридцять одну тисячу пятсот доларів США 00 центи). Валютою кредитування та погашення кредиту, згідно Кредитного договору № 800002011 від 03.10.2007 року Банком визначено долари США. Тому, ОСОБА_1 повністю довіряючи ПАТ «Альфа Банк», вважаючи в момент укладення договору, що сторони діють у повній відповідності до вимог закону, що визначення валютою платежу долара США безпечним, а зростання курсу долара по відношенню до гривні за час дії кредитного договору не відбудеться, не розуміючи, що у кредитному договорі відсутня інформація про валютні ризики, з якими, згідно з законодавством України банк зобовязаний перед укладанням Договору про надання споживчого кредиту повідомити позичальника у письмовій формі.
Однак, восени 2008 року, коли почав зростати курс долара США по відношенню до національної валюти України, ОСОБА_1 потрапила у важкий фінансовий стан, і тоді уважно ознайомився текстом договору, чинним законодавством України, в тому числі Цивільним кодексом Україні дійшла висновку, що Кредитний договір укладений з порушенням вимог закону в наступних частинах: у частині обігу готівкової валюти на території України та відсутності інформаційного листа щодо валютних ризиків. Далі вказує, що правовим обґрунтуванням вищезазначених обставин є наступні норми закону: Цивільни законодавством України регулюються немайнові та майнові (цивільні відносини) між фізичними юридичними особами. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків згідно з пунктом статті 11 Цивільного Кодексу України є договори та інші правочини. Таким чином правовідносин які склалися між мною, фізичною особою, та ПАТ «Альфа Банк», а саме укладання кредитно договору, відносяться до цивільних, та регулюються цивільним законодавством. Згідно зі п.п.1 статті 4, основу цивільного законодавства України становить Конституція України, а основні актом цивільного законодавства України є Цивільний Кодекс України. Стаття 627 Цивільного Кодексу України передбачає, що умови договору повинні визначені з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Згідно зі статтею 192 Цивільного Кодексу України про гроші (грошові кошти) законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій тер України, є грошова одиниця України - гривня. А іноземна валюта може використовуватися Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.Цивільний Кодекс України розрізняє 1) валюту зобовязання та 2) валюту виконання зобовязання.Цивільним Кодексом України, статтею 524 передбачено, що зобов'язання має бути вир у грошовій одиниці України - гривні. Також сторони можуть визначити грошовий єквіе зобов'язання в іноземній валюті. Акцентувє увагу, що це імперативна правова норма з визначеною диспозицією, тобто яка закріплює однозначне правило поведінки, тобто учасники певних відносин можуть діяти тільки так, як вказано у нормі права, і їм не надається можливостей для вибору іншої поведінки, повнотою викладення правова норма є прямою, оскільки в одній статті вміщено всі обовязкові елементи певної норми без відсилки до інших нормативних актів. Варто зазначити норма передбачену Законом України «Про захист прав споживачів» яким Законом заборонено укладати договори споживчого кредиту у іноземній валюті.
Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що на здійснення валютних операцій ОСОБА_2 України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення операції.
Згідно із пунктом «в», частини 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі операції щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.
Також вказує, що Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» не мав права надавати ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті для розрахунків кредитними коштами з резидентами України, про що свідчить наступне.
Згідно до пунктом 2 статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валюти регулювання та валютного контролю» № 15-93 від 1993 року, уповноважені банки, які отримали і ОСОБА_2 Банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій здійснюють і контроль за операціями, що проводяться резидентами та нерезидентами через ці установи.
Також вказує, що Публічному акціонерному банку «Альфа Банк» було відомо, що кредитні кошти були отримані для своїх споживчих цілей, тобто ці кредитні кошти повинна була використати розрахунку з іншими резидентами України. Відповідно до статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15-93 від 1993 національна валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, якщо інше не передбачене цим Декретом. Згідно із пунктом «г» частини 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальної ліцензії потребують, операції щодо використання іноземної валюти на території України як засобу плат або як застави. Такої індивідуальної ліцензії для використання доларів США як засобу платежу в неї не було. Отримання позики в іноземній валюті та проведення розрахунків між резидентами України кредитними коштами - юридичні дії повязані між собою, бо згідно частини 2 статті 345, статті Господарського Кодексу України та частиною 3 статті 1056 Цивільного Кодексу України мета, якою надається кредит, є суттєвою, тобто обовязковою, умовою кредитного договору. З цим погоджується ОСОБА_2 України в своєму листі від 22.01.2009 № 40-511/442-919 «Щодо постанови Правління ОСОБА_2 банку України від 01.12.2008 N 406 «Про затвердження Змін до Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливе втрат за кредитними операціями банків», в якому сказано, що «...відповідно до статті 3-1 Господарського Кодексу України банк зобов'язаний здійснювати контроль за виконанням умов кредитного договору, цільовим використанням, своєчасним і повним погашенням позички в порядку, встановленому законодавством.
Тобто, як вказує ОСОБА_1 , видача ПАТ «Альфа Банк» агентом валютного контролю - кредиту в іноземній валюті резиденту України, який не має індивідуальної ліцензії для розрахунків цією валютою з іншим резидентом України є порушенням банком своїх обовязків агента валютного контролю, тобто порушенням згаданого вище пункту 2 статті 13 Декрету, за що статтею 16 ганою 2 абзацом 4 того ж Декрету передбачена відповідальність у вигляді позбавлення гральної ліцензії ОСОБА_2 банку України на право здійснення валютних операцій штрафом у розмірі, що встановлюється ОСОБА_2 банком України. Звертає увагу суду, що ОСОБА_2 не проінформував її, як того вимагає закон, у письмовій формі під час процесу укладення Кредитного договору про можливі ризики в разі можливої різкої зміни валютного курсу.
Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов, який зазначений у статті 18 Закону не є вичерпним. Укладений договір не містить жодних положень щодо зменшення процентної ставки у разі інфляційних процесів. Станом на час подання позову курс гривні до долару США становить 27 грн. 60 копійки за 1 долар, тоді як договір укладався за курсом 5 гривень за 1 долар. Таким чином, п.6.1 за умови відсутності дзеркальної норми, яка б захищала права позивача у разі інфляції є несправедливим по відношенню до споживача. Оскільки проценти входять до ціни договору, ОСОБА_1 вважає, що ціна договору несправедлива, тобто можна зробити висновок, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршання становища споживача.
Згідно інформації вказаній у Довідці - розрахунку заборгованості за процентами за користування кредитним коштами згідно Договору № 800002011 від 03.10.2007 року процентна ставка відповідно Договору становить 12,5% , проте починаючи з 2008 року розмір процентної ставки змінювався на 16%, що відбувалось без попереднього узгодження з ОСОБА_1 у порядку визначеному Договором. ОСОБА_1 була незгодна с вказаним рішенням та неодноразово зверталась з заявами до Банку з вимогою припинення незаконних дій та нарахуванню відсотків по попередньому відсотку. Однак, Банк не зробив перерахунку та, у порушення її прав почав нараховувати їй за відсотки по кредиту. Це призвело до того, що заборгованість по кредиту зросла, у звязку з чим вона не сплачує кредит по вказаним відсоткам. Крім того має великі фінансові труднощі, не працює та 02 липня 2015 року народила дитину ОСОБА_3 який зареєстрований за місцем мешкання, в підтвердження чого надає копії свідоцтва про народження. Далі вказує, що Згідно аналізу судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин Верховного суду України встановлено:
Відповідно до п. 3.5 «Правил надання банками України інформації споживачу про кредитування та сукупну вартість кредиту» затвердженого Постановою ОСОБА_2 України №168 від 10.05.2007 року банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній в вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).
Звертає увагу суду, що ОСОБА_2 при оформлені кредиту зробив відносно неї скритий платіж у вигляді 220.50 доларів США за розрахунково-касове обслуговування, що є незаконним, та має бути враховано при винесені рішення.
Відповідно до п. 3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про кредитування та сукупну вартість кредиту» затвердженого Постановою ОСОБА_2 України №168 від 10.05.2007 року Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, до облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесе нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Також несправедливою ознакою кредитного договору є відсутність розділу на Договору, що передбачає форс-мажорні обставини.
В період укладання Договору курс Долара США по відношенню до гривні був 1 до 5,05, за таких умов, ОСОБА_1 стабільно виплачувала кредит без затримок. Коли, у 2009 році офіційний курс долара США виріс до 7,98 гривень, їй стало вкрай важко, проте продовжувала платити гроші банку. Однак коли ОСОБА_2 незаконно нарахував їй підвищений відсоток вона вже була фінансове неспроможна платити. За 2014 рік курс Долара США по відношенню до гривні виріс за офіційним курсом вдвічі (адже на 01.01.2015 року складав 15,76 гривень за 1 Долар США), а за не офіційним - біль втричі до 25 гривень за 1 Долар США. Вважає, що таке положення на валютному ринку є нічим іншим ніж форс-маж обставиною.
Просить звернути увагу суду, що Публічним Акціонерним Товариством «Альфа-Банк» порушено порядок досудового врегулювання кредитного зобовязання шляхом направлення досудової вимоги, оскільки з 21.12.2012 року вона зареєстрована та мешкає за адресою : АДРЕСА_1 про що неодноразово сповіщала ОСОБА_2 згідно умов договору. На її поштову адресу не надходило досудових вимог про зобовязання здійснити позасудове вирішення конфлікту, а отже Публічним Акціонерним Товариством «Альфа-Банк» було передчасно та з порушенням порядку звернення до суду подано заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором «800002011 від 3 жовтня 2007 року.
Однак, суд із такими доводами позивача за зустрічним позовом не погоджується з наступних підстав.
ПАТ «Альфа-Банк» до суду надано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому ОСОБА_2 не погоджується з доводами ОСОБА_1 та просить суд відмовити у задоволенні позову з наступних підстав.
03.10.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №800002011, відповідно до умов якого банк надав Позичальнику кредит у сумі 31 500 доларів США, на строк з 03.10.2007 року по 03.10.2022 року, з встановленою відсотковою ставкою у розмірі 12,25% річних за користування кредитним коштами. Кредитний договір №800002011 від 03.10.2007 року складається з трьох невідємних розділів (далі разом Кредитний договір), а саме:
Розділ №1 «Базові умови кредитування», в якому визначені умови договору стосовно суми кредиту, відсоткової ставки, строку користування кредитними коштами, порядку виконання умов договору в частині повернення кредиту та сплату відсотків та інші відомості; Розділ №2 «Загальні умови кредитування», в якому містяться загальні умови договору в частині «значення умов надання кредиту, гарантій, прав та обовязків сторін договору та іншими умовами узгодженими сторонами договору; Додаток №1 «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг», в якому визначені сума кредиту, номінальна відсоткова ставка, реальна відсоткова ставка, супутні витрати позичальника, щомісячні платежі з визначенням розподілу коштів, абсолютне значення подорожчання кредиту та інші відомості передбачені законодавцем.
Відповідно до положень ст.11 ЦК України взаємні права та обовязки виникають на підставі договорів. За загальним правилом, встановленим ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як зазначено в ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В силу положень ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною першою ст. 638 та частиною першою ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору е умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов Кредитного договору у кожної частині є підписи представника Банку та безпосередньо позичальника - ОСОБА_1
Таким чином, укладаючи зазначений договір, Сторони пройшли всі стадії його укладення - досягнення згоди з усіх істотних умов договору; надання цій згоді необхідної форми, якої вимагає закон та здійснили державну реєстрацію договору іпотеки, як вимагається законом.
У відповідності до ст. 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому, перебіг строку позовної давності починається з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (стаття 261 Кодексу).
Відповідно до ст. 257 ЦКУ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами статті 267 названого Кодексу наслідком спливу строку позовної давності у разі наявності відповідної заяви зацікавленої сторони є відмова у позові.
Із змісту позовної заяви вбачається, що Позивач дізнався про порушення свого права 03.10.2007 року - дати укладення та підписання оспорюваного кредитного договору, натомість, з відповідним позовом звернувся до суду в травні 2017 року, тобто майже через десять років, тобто з пропуском строку позовної давності, що, як вказує представник ПАТ «Альфа-Банк», є підставою для відмови у позові.
Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Тобто, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до п. 7 Листа ВССУ від 27.09.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину визначає недодержання його стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Згідно з частиною першою ст. 638 та частиною першою ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору с умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Тобто, договір не може бути визнаний недійсним судом, якщо сторони пройшли всі стадії його укладення - досягнення згоди з усіх істотних умов договору; надання цій згоді необхідної форми, якої вимагає закон; передання майна у випадках, встановлених законом; державна реєстрація договору у випадках, коли така вимагається законом. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний Позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права Позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного Позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Отже, як вказує представник ПАТ «Альфа-Банк», виходячи із наведених приписів, Позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним Кредитний договір та похідні від нього договори, зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним правочин порушує його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу , перевірити доводи та докази, якими Позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту Позивача. Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обовязковими; обовязком Позивача, відповідно до ст. 81 ЦПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Так, звертаючись до суду ОСОБА_1 у своєму позові вказує про наступні обставини, що на її думку є порушення чинного законодавства України, а саме: ведення в оману щодо дійсних умов кредитного договору, ненадання інформації стосовно умов кредитування.
Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Відповідно до п. 10 Постанови №5 Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення ОСОБА_2 банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-УІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).
Також звертають увагу суду, що до набрання законної чинності Закону України від 22 вересня 2011 року N 3795-УІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" будь-яких заборон на видачу кредиту у іноземній валюті - не існувало Згідно п. 16 Постанови №5 Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року, саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті п52 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.
Таким чином, на думку представника ПАТ «Альфа-Банк» , висновки ОСОБА_1 щодо неможливості надання споживчого кредиту у іноземній валюті с надуманими та такими, що не відповідають законодавству, що було чинне на день укладення кредитного договору.
Відповідно до п.5.2. кредитного договору (Розділ №2), ОСОБА_2 має право змінити розмір процентів за користування Кредитом у разі зміни кон'єктури ринку, облікової ставки НБУ, індексу інфляції і споживчих цін), загальновизнаних внутрішньодержавних та/або міжнародних грошових та/або фондових індексів тощо. Сторони домовились, що такі обставини вважаються подіями, що не залежать від волі Сторін Договору та мають безпосередній вплив на вартості кредитних ресурсів Банку. Зміна розміру і процентів за користування кредитом здійснюється за правилом, відповідно до якого процентна ставка підвищується в разі підвищення вартості кредитних ресурсів Банку. Про зміну процентної ставки по Кредиту та внесення у звязку із цим змін до Додатку №1 до цього договору ОСОБА_2 повідомляє Позичальника за 7 днів до моменту настання таких змін шляхом направлення рекомендованого листа на І адресу позичальника, зазначену розділі №1. У звязку зі зміною процентної ставки в разі настання події, незалежної від волі сторін, Позичальник цим надає згоду на внесення змін до Додатку №1 до цього і Договору та викладення додатку №1 у новій редакції. Сторони погоджуються, що оновлений додаток №1 набуває чинності з дати зміни розміру процентної ставки. Оновлений Додаток №1, який скасовує І попередній і стає невідємною частиною цього Договору, Позичальник отримує в Банку самостійно. Таким чином, узгодженими Сторонами умовами кредитного договору не передбачено укладення додаткової угоди до кредитного договору у разі підвищення відсоткової ставки. Вказують, що ці обставини є загальновідомим, тобто такими, що не підлягають додатковому доказуванню.
Зазначені дії призвели до значного здороження обслуговування Банком кредитних ресурсів, в тому числі підвищення процентної ставки за зобовязаннями Банка перед кредиторами, та зростання резервів, які ОСОБА_2 має тримати та обслуговувати на рахунках НБУ. також звертають увагу суду, що зазначені події підпадають під визначення умов зміни процентної ставки, визначених в п. 5.2. Розділу № 2 Договору і є незалежними від кредитної політики Банку. З оглядом на зазначене, зважаючи на зміну ситуації на світових фінансових ринках, в тому числі на фінансовому ринку України, на підставі п. 5.2. кредитного договору, ПАТ «Альфа-Банк» був направлений лист на адресу ОСОБА_1 з повідомлення про підвищення процентної ставки за кредитним договором до 16% річних з 03.09.2008 року.
Отже, відповідно до розгорнутого розрахунку заборгованості по кредитному договору, ОСОБА_1 виконувала умови кредитного договору протягом тривалого часу за новою відсотковою ставкою. Враховуючи наведене, вбачається, що ОСОБА_1 була ознайомлена із підвищенням процентної ставки та сплачував кошти за новим графіком, тим самим прийняла на себе зобов'язання сплачувати кошти за новим графіком, з урахуванням підвищеної процентної ставки.
Також представник ПАТ «Альфа-Банк» вказує, що якщо боржник сплачує відсотки за новою ставкою, то пропозицію слід вважати прийнятою і правочин вчиненим, враховуючи ч.ч. 2, 3 ст. 205, ч. 2 ст. 642 ЦК України (навіть за відсутності доказів належного повідомлення боржника), так як фактичні дії вказують на прийняття пропозиції. Зазначена думка підтверджується ухвалою ВСУ від 21.04.2010 року по справі №6-509св10: «Так, рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 28 квітня 2009 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 30 липня 2009 р. задоволено позов ОСОБА_4 до АКБСР «Укрсоцбанк» та визнано неправомірними дії банку щодо одностороннього підвищення ставки за кредитними договорами та зобовязано банк виконати умови договорів у первинній редакції, а також зарахувати сплачені платежі в рахунок погашення кредиту.
Ухвалою Верховного Суду України від 21 квітня 2010 р. судові рішення були скасовані з передачею справи на новий розгляд та зазначено наступне. У кредитних договорах від 6 липня 2006р. та від 8 квітня 2008 р. чітко зазначені підстави зміни процентних ставок за рішенням кредитора та наслідки непогодження з ними позичальника, тобто в разі незгоди з підвищенням ставки боржник зобовязаний повністю повернути кредит у певний строк. 8 жовтня 2008 року банк надіслав позивачу листа про підвищення розміру процентної ставки, мотивувавши своє рішення, та надіслав проекти додаткових угод для підписання. При цьому було встановлено, що позивач після отримання такого листа сплачував кредит з підвищеними процентами, чим відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України вчинив дію, яка засвідчує його бажання укласти договір і ця дія є прийняттям пропозиції, хоча й не підписував додаткові угоди (ухвала № 6-509 св 10».
Так, відповідно до п.2.1. Постанови НБУ «Про затвердження правил надання банками України інформації споживач про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» №168 від 20.05.2007 року (далі за текстом - Правила), Банки зобовязані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту , зазначивши таке: Найменування та місцезнаходження банку; Умови кредитування (зокрема, можливу суму кредиту, строк, мету кредиту, форми його забезпечення, наявні форми кредитування, тип процентної ставки тощо); Орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки; фінансових зобов'язань пов'язаних з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту; варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливість та умови дострокового повернення кредиту, інші умови.
Пунктом 3.1 Правил встановлено, що Банки зобовязані в кредитному договорі або додатку до нього надати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним. вартості усіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача. Крім того, п.3.3 Правил встановлено, що Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити сукупну вартість кредиту з урахування процентної ставки, супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача. Також п. 3.4 Правил визначено, що Банки зобовязані в кредитному договорі зазначити вищевказані умови. Відповідно до вимог Правил, у Додатку №1 «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг» зазначені усі складові сукупної вартості кредиту; сума кредиту, номінальна відсоткова ставка, реальна відсоткова ставка, супутні витрати позичальника, щомісячні платежі з визначенням розподілу коштів, абсолютне значення подорожчання кредиту та інші відомості, що відповідає положенням Правил №168 та кореспондує вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».
Таким чином, ПАТ «Альфа-Банк» вважає твердження ОСОБА_1 про ненадання банком під час укладенням кредитного договору відомостей про сукупну вартість кредиту прямими маніпулюванням Позивачем фактів, з метою ухилення від відповідальності за договором.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених ст. 230 ЦК України та ст.ст. 11,19 Закону України "Про захист прав споживачів", позивач в силу положень ЦПК України зобов'язаний довести не лише правову, але й фактичну підставу своїх позовних вимог. Однак жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили укладення договору І під впливом обману позивачем не надано.
Відповідно ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до вставленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно п. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач мав право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин. Проте, позивач не скористався цим правом, що свідчить про те, що він погоджувався з усіма умовами договору та не вважав їх такими, що порушують його інтереси або є несправедливими.
Позивач при укладенні Договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомилась та свою згоду з його умовами скріпила особистим підписом на договорі, а також сторони визначилися із розміром процентної ставки, тобто позичальнику була надана інформація щодо істотних умов договору як до його підписання, так і під час укладення оспорюваного кредитного договору, а тому, вважаємо, що порушень ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" не доведено. Твердження відповідача про відсутність спеціальних знань в галузі кредитування є недоведеними і такими, що витікають із власної зацікавленості у зменшенні взятих на себе зобовязань. Відповідач є свідомою і дієздатною людиною, яка звернулась до банку і отримала кредитні кошти. Станом на сьогоднішній день немає жодної прямої приюдиційної норми, яка би вказувала, що І кредитні кошти має право отримувати людина, виключно за наявності у неї вищої освіти в галузі фінансів. Банки неодноразово стикались із подібною процесуальною поведінкою, про що зазначено у Постанові Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», - зокрема в п. 19 абзац 4 «Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним».
Відповіді на даний відзив від ОСОБА_1 до суду не надходило.
Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст.525 ЦК України, не допускається одностороння відмова від виконання зобовязання, крім випадків, передбачених законом або договором.
Згідно ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.
Відновідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.
Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача.
Згідно ч. 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд погоджується з твердженнями , викладеними представником ПАТ «Альфа-Банк» у відзиві на зустрічну позовну заяву, відповіді на який від ОСОБА_1 до суду не надходило. Таким чином, приймаючи до уваги той факт, що ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування вимог зустрічного позову, тобто не надано суду доказів того, що даний кредитний договір є недійсним, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених позивачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» є доведеними, обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню, а вимоги зустрічного позову ОСОБА_1 не доведені та є такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.
Згідно статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно статті 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказі в їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Керуючись ст.ст. 11, 16, 203, 215, 256, 257, 509, 525, 526, 530, 533, 1046, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст.12, 13, 81, 128, 133, 141, 223, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 280-289, 354 ЦПК України, суд
Позовну заяву Публічного Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.
-заборгованості за кредитом у сумі 428 184, 3 гривень;
-заборгованості по відсотках 199821, 48 гривень.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства «Альфа-Банк», третя особа Державна інспекція з питань захисту прав споживачів в Одеській області про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд ? якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя: