Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 203/5850/15-цц

провадження № 61-14136св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2016 року у складі судді Колесніченко О. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Волошина М. П., Демченко Е. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми у зв'язку з неналежним виконанням грошового зобов'язання, у порядку статті 625 ЦК України.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначив, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2014 року, ухваленим у іншій цивільній справі, припинено його право власності на частину квартири АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_4 право власності на частину зазначеної квартири, стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у рахунок компенсації вартості ? частини цієї квартири суму у розмірі 81 026,00 грн.

На виконання зазначеного рішення видано виконавчий лист, який 05 березня 2015 року пред'явлений до примусового виконання, за яким постановою державного виконавця Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 13 березня 2015 року відкрито виконавче провадження, при цьому постановою державного виконавця від 10 листопада 2015 року виконавче провадження закінчено у зв'язку з фактичним виконанням боржником судового рішення.

Враховуючи те, що відповідач у наданий державним виконавцем строк добровільно рішення суду не виконала і з 27 квітня 2015 року сплачувала борг частинами, позивач просив, з урахуванням зменшення позовних вимог, стягнути з останньої 3 % річних за період з 30 січня по 31 травня 2015 року у розмірі 1 041,27 грн, індекс інфляції за період з 01 лютого по 05 жовтня 2015 року у сумі 24 471,33 грн, проценти за користування чужими коштами за період з 30 січня по 05 жовтня 2015 року у сумі 9 467,37 грн, а всього 34 980,08 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 % річних від простроченої суми зобов'язання за період з 30 січня по 05 жовтня 2015 року у розмірі 1 041,27 грн, суму індексу інфляції за період з 30 січня по 05 жовтня 2015 року у розмірі 24 471,44 грн, а всього 25 512,71 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду підлягало виконанню з моменту набрання ним законної сили - 30 січня 2015 року, проте відповідач почала виконувати його лише 27 березня 2015 року та виконала повністю 05 листопада 2015 року, тому відповідач є такою, що прострочила у розумінні статті 612 ЦК України строк виконання зобов'язання, що тягне за собою понесення нею відповідальності за частиною другою статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3 % річних та індексу інфляції. Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування коштами, суд виходив з того, що відповідач не користувалася коштами позивача у справі, оскільки останній на день ухвалення рішення суду був власником не грошових коштів, а ? частки у праві власності на нерухоме майно, а відповідач не мала грошового боргу перед позивачем, а набула обов'язку сплатити останньому компенсацію.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги та зазначив, що пред'явлення виконавчого листа до виконання та відкриття виконавчого провадження є винятковими заходами виконання рішення суду, при цьому законодавство передбачає добровільне виконання зобов'язань з боку відповідача, визначених рішенням суду, а тому початок перебігу строку їх виконання починається з набранням рішення суду законної сили.

У серпні 2016 року на адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та індексу інфляції, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказувала на те, що початком строку виконання нею грошового зобов'язання слід вважати 29 березня 2015 року - восьмий день з дня отримання вимоги про виконання рішення суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, ухвалою від 06 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Припинено право власності ОСОБА_3 на ? частини квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частини зазначеної квартири та стягнуто з останньої на користь ОСОБА_3 у рахунок компенсації вартості ? частини квартири суму у розмірі 81 026 грн.

На виконання зазначеного рішення Кіровським районним судом м. Дніпропетровська 17 лютого 2015 року видано виконавчий лист, який 05 березня 2015 року пред'явлений до примусового виконання в Кіровський ВДВС Дніпропетровського МУЮ, за яким 15 березня 2015 року відкрито виконавче провадження.

На виконання зазначеного рішення суду ОСОБА_4 сплатила:

- 20 000,00 грн за квитанцією від 27 березня 2015 року № 1/166, з яких державним виконавцем позивачу зараховано 18 181,82 грн;

- 10 000,00 грн за квитанцією від 28 квітня 2015 року № 1/73, з яких позивачу зараховано 9 090,91 грн;

- 10 000,00 грн за квитанцією від 29 травня 2015 року № 0.0.391703014.2, з яких позивачу зараховано 9 090,92 грн;

- 5 000,00 грн за квитанцією від 01 липня 2015 року № 0.0.404360065.1, з яких позивачу зараховано 4 545,45 грн;

- 15 000,00 грн за квитанцією від 25 липня 2015 року № 0.0.414640842.1, з яких позивачу зараховано 13 635,36 грн;

- 10 000,00 грн за квитанцією від 20 серпня 2015 року № 0.0.425071813.2, з яких позивачу зараховано 9 090,91 грн;

- 10 000,00 грн за квитанцією від 01 жовтня 2015 року № 0.0.442344201.2, з яких позивачу зараховано 9 090,91 грн;

- 12 617,64 грн за квитанцією від 05 листопада 2015 року № 0.0.457236978.2, з яких позивачу зараховано 12 617,64 грн.

Постановою державного виконавця Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 10 листопада 2015 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа закінчено на підставі пункту 8 частини першої статті 49, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з фактичним виконанням.

Грошові зобов'язання охоплюють усі сфери суспільного життя і виникають насамперед у сфері приватноправових (цивільно-правових) відносин.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов'язанням.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини п'ятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Пред'явлення виконавчого документа до виконання та відкриття виконавчого провадження є винятковими заходами виконання рішення суду, тобто має на меті примусове його виконання. Разом з тим рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2015 року, було переглянуто апеляційним судом, зокрема і за апеляційною скаргою ОСОБА_4, тобто з 30 січня 2015 року у ОСОБА_3 виникло зобов'язання щодо сплати позивачу у цій справі грошових коштів у рахунок компенсації вартості ? частини квартири у розмірі 81 026 грн, проте виконувати таке рішення ОСОБА_4 стала лише 27 березня 2015 року та виконала в повному обсязі 05 листопада 2015 року.

Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

З урахуванням викладеного, суд дійшов правильного висновку про те, що відповідач є такою, що прострочила виконання зобов'язання, що тягне за собою понесення нею відповідальності за частиною другою статті 625 ЦК України у вигляді сплати на користь позивача 3 % річних та індексу інфляції за весь час прострочення в межах заявлених позовних вимог, тобто з 30 січня по 30 вересня 2015 року, беручи до уваги дату оплати заборгованості, а не час зарахування цих коштів державним виконавцем, оскільки вказані обставини сталися не з вини та волі відповідача.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому із урахуванням вимог частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не перевіряються.

Доводи касаційної скарги заявника про те, що початком строку виконання нею грошового зобов'язання слід вважати 29 березня 2015 року - восьмий день з дня отримання вимоги про виконання рішення суду - не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик