Справа № 333/2994/17
Провадження № 2/333/111/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2018 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого-судді Кулик В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Носаченка О.С.,

позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування РА ЗМР по Комунарському району про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення, в якому просив виселити відповідачів з жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1. Як на підставу своїх вимог позивач посилався на те, що він є єдиним та законним власником житла, право на яке набув шляхом перереєстрації права власності відповідно до умов договору іпотеки від 27.12.2011 року, укладеним між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 в рахунок забезпечення виконання зобов'язань нотаріально посвідченого договору позики від 27.12.2011 року, укладеного між тими самими сторонами. Додатково посилався також на той факт, що добровільно відповідачі не виселяються, ігнорують всі вимоги та повідомлення щодо виселення чим порушують його права як власника.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснив, що на момент укладання договору іпотеки, у квартирі ніяких неповнолітніх дітей зареєстровано не було. Про те, що у квартирі зареєстровані діти відповідачів, йому стало відомо лише під час розгляду у суді даної справи. Вважає, що реєстрація дітей у належній йому на праві власності квартирі, була зроблена з боку відповідачів умисно, з метою затягування їх виселення. Зазначив про те, що до його звернення до суду з даним позовом, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, суб'єкта оціночної діяльності СПД ФО ОСОБА_5 про визнання незаконною реєстрації права власності на квартиру та відновлення становища, шляхом скасування реєстрації залишено без задоволення, ухвалою апеляційного суду Запорізької області рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з'явився, свої інтереси довірив представляти адвокату ОСОБА_2, який проти позову заперечував, посилаючись на те, що у випадку задоволення позову ціла родина залишиться без житла, що є неприпустимим по відношенню до неповнолітніх дітей, які зареєстровані у даній квартирі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судом своєчасно та належним чином, у встановленому законом порядку, причини неявки останньої суду не відомі.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, у встановленому законом порядку. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи за його відсутності з урахуванням інтересів дітей.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до висновків, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 4 ЦПК України)

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом та розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частина 1 статті 81 ЦПК України вказує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами статті 82 ЦПК України передбачено обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частинами 1, 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. ст. 150, 155 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності є непорушним.

Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статями 386-393 ЦК України передбачено держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом було встановлено, що позивач є одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.02.2014 року, індексний номер витягу 18177620, номер запису про право власності 1187776, дата реєстрації 31.05.2013 рік, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Однак, як встановив суд, на сьогоднішній день відповідачі безпідставно продовжують проживати у вищевказаній квартирі позивача, відмовляючись виселитися в добровільному порядку, чим порушують законні права власності, розпорядження та володіння позивача.

Тобто, на сьогоднішній день в квартирі позивача без жодних правових підстав проживають відповідачі, який є сторонніми особами для позивача, не будучи його родичами, без укладення будь-яких договорів на право користування чи проживання у спірній квартирі та без жодних правових підстав користуються власністю позивача.

На даний час та обставина, що в квартирі позивача проживають та не надають доступу сторонні особи відповідачі, а також обмежують право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, призводить до втручання в його особисте життя.

Згідно з п. 33 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України - позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

З урахуванням вищенаведених обставин, суд дійшов висновку, що права позивача мають бути захищені шляхом усунення перешкод у користуванні зазначеною квартирою, яку позивач придбав для себе та членів своєї сім`ї, шляхом виселення відповідачів з квартири позивача та вселення останнього у свою квартиру.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідачів.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 78, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 64, 156, 162 ЖК України, ст. ст. 316-320Ю 321, 328, 386-393 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення - задовольнити.

Усунути перешкоди з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_2) судовий збір у сумі 320 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_2) судовий збір у сумі 320 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

У виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п'ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Повний текст рішення складено 26 липня 2018 року.

Суддя: В.Б. Кулик