Справа № 739/771/18 Провадження № 22-ц/795/1056/2018 Головуючий у I інстанції - Іващенко А. І. Доповідач - Боброва І. О.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Бобрової І.О.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря: Шкарупи Ю.В.,

сторони:

позивачі -

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, неповнолітня,

ОСОБА_3,

відповідачі-

ОСОБА_6,

ОСОБА_5,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 18 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про вселення в будинок та відшкодування моральної шкоди,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення -місто Новгород-Сіверський,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення - 28.06.2018,

У С Т А Н О В И В:

В травні 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_5, в якому просили вселити їх в будинок за адресою АДРЕСА_1, стягнути з ОСОБА_6 на їх користь по 20 000 грн кожній в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 18 червня 2018 року позов задоволено частково, вселено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в житловий будинок по АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не чинити перешкоди у користуванні житловим будинком, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 5000 грн кожній моральної шкоди, стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 352 грн 40 коп судового збору, стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в рівних частках 352 грн 40 коп судового збору на користь держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апелянт зазначає, що вона є власником 1/2 частини спірного житлового будинку, іншим співвласником є ОСОБА_7, її син. В будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_6, позивачі реєстрації в будинку не мають, оскільки вона як власник не мала наміру їх реєструвати або надавати згоду на їх постійне проживання. Вказує, що між нею та позивачами не існувало будь-яких договірних відносин. Згоди на постійне проживання ні вона, ні інший співвласник житлового будинку позивачам не надавали ні усно, ні письмово. Апелянт наголошує на тому, що вона не може одноособово приймати рішення щодо вселення до будинку сторонніх осіб. Посилається на те, що суд не надав належної оцінки тимчасовому характеру проживання позивачів у будинку, враховуючи, що останні жодного разу не намагалися зареєструватися в будинку, не розглядали його як своє постійне місце проживання.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачі вказали, що вони зареєстровані в будинку по АДРЕСА_1. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 позивачі набули статусу наймачів житла згідно з ч.2 ст.166 ЖК УРСР. Рішення суду вважають законним і обгрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи справу та ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідачів щодо вчинення перешкод у користуванні позивачами житловим будинком є такими, що порушують права останніх, тому вимоги позивачів підлягають частковому задоволенню шляхом їх вселення до будинку, зобов'язання відповідачів не чинити позивачам перешкоди у користуванні будинком, стягненні на користь позивачів з відповідача ОСОБА_6 по 5000 грн моральної шкоди кожному за вчинення насильницьких дій щодо них.

Проте з такими висновками частково погодитись не можна, оскільки суд дійшов них внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

У справі встановлено, що позивач ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_7, батьком позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_6, і сином відповідача ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.9), копією паспорта на ім'я ОСОБА_3 (а.с.27-29) Сторонами дані обставини не заперечуються.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 14.02.2018 (а.с.8).

Власниками по 1/2 частині житлового будинку по АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (а.с.24).

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст.396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в позові вказували, що вони були вселені до спірного будинку з дозволу відповідача ОСОБА_5, та проживають в ньому тривалий час - ОСОБА_3 28 років, ОСОБА_2 - з дня народження.

Також з матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 17.05.2005 (а.с.29), позивач ОСОБА_2 - з 20.09.2016 (а.с.26).

У зв'язку з чим, твердження апелянта про те, що позивачі не зареєстровані в будинку та ніколи не намагались зареєструватися в ньому, та що вона як власник не мала наміру надавати згоду на таку реєстрацію, є безпідставними.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Жодних доказів того, що позивачі самовільно вселились до спірного будинку відповідачами не надано. Відповідач ОСОБА_5 з приводу незаконного проживання позивачів в житловому будинку, їх реєстрації в ньому до правоохоронних органів не зверталась. Отже, позивачі на законних підставах вселились до будинку, зареєструвавши у встановленому законом порядку в ньому своє місце проживання.

Посилання апелянта ОСОБА_5 на неправомірність проживання позивачів у її будинку не можуть бути взяті апеляційним судом до уваги, оскільки предметом позову ці обставини не є. Позивачі в позовній заяві скаржилися на позбавлення їх житла через неправомірні дії відповідача ОСОБА_6 Так, в матеріалах справи міститься постанова Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 10 квітня 2018 року про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (вчинення насильства в сім'ї).

З даної постанови встановлено, що ОСОБА_6 08.02.2018 вигнав з будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що визнавав під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Таким чином, факт створення перешкод ОСОБА_6 позивачам в користуванні будинком АДРЕСА_1 підтверджений належними доказами і обґрунтовано були прийняті до уваги судом першої інстанції.

Згідно з ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Дана стаття кореспондується із ст.9 ЖК УРСР.

Ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає таке основне право особи, як недоторканість житла, яке охоплює насамперед право безперешкодного доступу та перебування в ньому. а також право не бути виселеним.

З урахуванням принципу верховенства права, беручи до уваги сукупність обставин даної справи, втручання відповідача ОСОБА_6 у житлові права позивачів не можна вважати виправданими та необхідними у демократичному суспільстві та у соціально орієнтованій правовій державі, зважаючи, що позивачі у спірному помешканні проживають на законних підставах.

В той же, час матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів створення позивачам перешкод у користуванні спірним житловим будинком з боку відповідача ОСОБА_5 Остання проживає за іншою адресою, з позивачами спільно не проживає, спільного господарства не веде.

Зважаючи на такі обставини, позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заявлені до ОСОБА_5 задоволенню не підлягали.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З позовної заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вбачається, що ними заявлені позовні вимоги про вселення до житлового будинку та про стягнення з ОСОБА_6 моральної шкоди. Вимог про зобов'язання відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не чинити перешкоди в користуванні житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 позивачами не заявлялось.

Тому, суд першої інстанції, ухваливши рішення про зобов'язання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не чинити перешкоди в користуванні житловим будинком за адресою АДРЕСА_1, вийшов за межі заявлених позовних вимог, чим порушив ч.1 ст.13 ЦПК України. Рішення в частині зобов'язання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не чинити перешкоди в користуванні житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 належить скасувати.

Рішення суду в частині задоволення позову до ОСОБА_6 про вселення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до житлового будинку по АДРЕСА_1 та стягнення моральної шкоди відповідачем ОСОБА_6 не оскаржується, тому відсутні підстави для перегляду рішення в цій частині.

Доводи апелянта щодо розгляду судом першої інстанції справи без залучення до участі другого співвласника будинку ОСОБА_7 не є підставою для скасування рішення суду в цілому. Обрання кола відповідачів є виключною компетенцією позивачів в силу ст.51 ЦПК України. Незалучення цієї особи як третьої особи може в подальшому мати наслідки, передбачені ч.2 ст.54 ЦПК України.

Відповідно до ст.141 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору з ОСОБА_5 на користь держави в сумі 352,4 грн підлягає скасуванню, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог, що заявлені до цієї особи.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 просили вселити кожну з них в спірний будинок, що є двома вимогами немайнового характеру, та стягнути з відповідача ОСОБА_6 кожній моральну шкоду, що є також двома вимогами немайнового характеру. Ухвалою судді Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 10.05.2018 позивачів було звільнено від сплати судового збору до ухвалення рішення у справі.

Аналізуючи вказане, при поданні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2 повинні були сплатити кожна по 1409 грн 60 коп. (704,60 х 4 =2819,2 :2 =1409,60). Неповнолітня позивач ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору на підставі ст.3 ч.2 п.14 Закону України «Про судовий збір». Позовні вимоги до ОСОБА_6 в частині вселення обох позивачів задоволені повністю. Проте рішення суду в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається. Допущена судом першої інстанції арифметична помилка при розрахунку суми судового збору, що повинна була стягнута з ОСОБА_6 в порядку ст.4 ч.1 п. 2 ЦПК України (з розрахунку 704,8 грн за кожну вимогу немайнового характеру), може бути виправлена судом першої інстанції в порядку ст.269 ЦПК України

Оскільки колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_5 в частині задоволених щодо неї позовних вимог задовольняється, з позивача ОСОБА_3 належить стягнути понесені ОСОБА_5 витрати за подання апеляційної скарги в сумі 1057,2 грн (2114,4 : 2 = 1057,2)(а.с.55, 69). З врахуванням звільнення неповнолітньої ОСОБА_2 від сплати судового збору (ст.3 ч.2 п.14 Закону України «Про судовий збір»), інша частина судових витрат - 1057,2 грн підлягає компенсації апелянту за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч.1 п.4, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 18 червня 2018 року в частині заявлених позовних вимог до ОСОБА_5 про вселення та в частині зобов'язання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не чинити перешкоди в користуванні житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 скасувати.

Відмовити в задоволені позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про вселення в будинок.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 18 червня 2018 року в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_5 на користь держави - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, адреса АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2, адреса АДРЕСА_2) судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 1057,2 грн.

Компенсувати ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2, адреса АДРЕСА_2) за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України понесені судові витрати в сумі 1057,2 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03.09.2018

Головуючий:Судді: