Справа № 199/7347/17
(2/199/1642/19)
19.12.2018 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
судді Скрипник О.Г.
секретарі Шеленок С.М.
представник позивача: ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за договором позики,
Позивач звернулася з даним позовом до суду, обґрунтовуючи його тим, що25.01.2012 та 12.03.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3О.в простій письмовій формі був укладений договір позики за яким відповідач отримав в позику грошові кошти на загальну суму в розмірі 100 000,00 грн. зі строком користування на один рік, проте відповідач грошові кошти позивачу не повернув, від виконання взятих на себе зобовязань щодо повернення коштів ухиляється.
Зважаючи на викладене вище, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 100 000,00 грн., відсотки за договором в розмірі 323 000,00 грн., та три відсотки річних у розмірі 12 000,00 грн., а всього: 435 000,00 грн.
У судове засідання позивач не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував.
Відповідачі у судове засідання не зявилися, надали до суду відзив на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності, позовні вимоги не визнали та просили їх залишити без задоволення.
Дослідивши письмові докази їх сукупність, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
В судовому засіданні встановлено, що 25січня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, шляхом надання розписки за якою відповідач отримав у позику грошові кошти в розмірі 80 000,00 грн. зі строком повернення до 25.01.2013 року, та зі сплатою 5 % за кожен місяць користування. Факт укладення договорів позики між
12березня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики в простій письмовій формі шляхом складення розписки за якою відповідач отримав у позику грошові кошти в розмірі 20 000,00 грн. зі строком повернення до 12.03.2013 року, та зі сплатою 5 % за кожен місяць користування. Факт укладення договору позики за розпискою від 25.01.2012 року та від 12.03.2012 року між позивачем та відповідачем підтверджується наявністю у відповідача на час розгляду справи оригіналів розписок.
Судом встановлено, що відповідач грошові кошти позивачу не повернув, від виконання взятих на себе зобовязань щодо повернення коштів ухиляється.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтями 1049, 1054 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором.
За договорами позики передбачено, що ОСОБА_3 зобовязався сплачувати 5% за користування грошовими коштами, так згідно розрахунку відсотки становлять:
користування 80 000 грн. за період з 25.01.2012 року по 12.03.2012 рік = 80 000 * 5% * 2 міс = 8 000 грн.;
користування 100 000 грн. за період з 12.03.2012 року по 01.07.2017 рік = 100 000 * 5% * 63 міс = 315 000 грн.
загалом відсотки за період з 25.01.2012 по 01.07.2017 рік = 315 000 + 8 000 = 323 000 грн.
Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_3 прострочив виконання грошового зобовязання, суд вважає, що з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача слід стягнути суму боргу за договорами позики у розмірі 100 000,00 грн., відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 323 000,00 грн., а всього: 423 000,00 грн.
Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки в договорах позики передбачено сплату відсотків за користування грошовими коштами, суд не вбачає підстав застосування ч.2 ст.625 ЦК України, а тому вважає в частині позовних вимог, щодо стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача три відсотки річних слід відмовити.
Суд не вбачає підстав для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача суму заборгованості, оскільки позивачем до суду не надано жодного доказу поруки відповідача ОСОБА_4 за виконання грошового зобовязання перед позивачем за ОСОБА_3. Розписки булу написані власноручно та підписані тільки ОСОБА_3
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
В позовній заяві позивачем зазначена вимога про визнання причини пропущення позовної давності поважними, з посиланням на те, що позивач з 2015 року часто хворіла, неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується відповідними медичними документами.
Оцінивши надані позивачем письмові докази суд прийшов до висновку про те,що причини пропущення позовної давності позивачем є поважними, а тому порушене право позивача підлягає захисту.
Враховуючи викладене вище, керуючись ст.ст.16, 253, 264, 526, 530,1046-1048 ЦК України, ст.ст.141, 263-265, 281-283 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1(ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2(ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) суму боргу врозмірі 100 000,00 грн., 3 відсотки річних за користування грошовими коштами у розмірі 12 000 грн., а всього: 112 000,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 1120,00 грн.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за договором позики залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя О.Г.Скрипник