ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 635/1829/15-ц

провадження № 61-13388св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Ступак О. В.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 червня 2015 року, ухвалене у складі судді Пілюгіної О. М., та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Костенко Т. М., Колтунової А. І., Гальянової І. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 27 жовтня 2010 року між ним та відповідачами укладено договір позики, відповідно до умов якого він надав у борг відповідачам грошові кошти у сумі 18 200 доларів США. Відповідачі зобов'язались повернути надані кошти частинами по 350 доларів США не пізніше 27 числа кожного місяця до 27 вересня 2011 року та здійснити остаточне повернення не пізніше 27 жовтня 2011 року.

Вказував, що виконання зобов'язань за договором позики забезпечено укладеним 27 жовтня 2010 року іпотечним договором, відповідно до умов якого відповідачі передали в іпотеку ОСОБА_4 належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Відповідачі зобов'язання за договором позики не виконали, кошти не повернули.

За таких обставин просив стягнути з відповідачів заборгованість, яка станом на 27 жовтня 2014 року становить 25 616 доларів США та складається із наданих коштів, процентів за користування ними та трьох процентів річних від простроченого боргу і неустойки за прострочення виконання зобов'язань у сумі 1 424 000 грн.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 червня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 борг у сумі 554 592,42 грн, неустойку за прострочення виконання зобов'язання у сумі 277 296,21 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі зобов'язання щодо повернення боргу у встановлений строк не виконали. ОСОБА_5 та ОСОБА_7 померли, відомості про їх спадкоємців (правонаступників) суду не надані, тому сума боргу підлягає стягненню з ОСОБА_6 Крім того, суд вважав, що на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) розмір неустойки підлягає зменшенню до 277 296,21 грн.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 червня 2015 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд вважав, що її доводи є несуттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які могли призвести до неправильного вирішення справи.

У серпні 2016 року ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанцій.

У касаційній скарзі зазначила, що суд першої інстанцій, у порушення статті 169 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення ним рішення, проігнорував заяву її представника про відкладення розгляду справи, який вперше після скасування судом заочного рішення не з'явився в судове засідання, ухвалив рішення у справі, чим фактично позбавив відповідача можливості звернутись із зустрічним позовом і подати заяву про застосування позовної давності.

Вказує, що апеляційним судом у порушення вимог статті 201 ЦПК України в тій же редакції, відновлено провадження у справі, що було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_8 про визнання недійсними довіреності, договору позики та іпотечного договору, за відсутності такого рішення.

Крім того, ухвалюючи рішення про стягнення з неї пені, судами не враховано, що пункт договору, який передбачає сплату пені (штрафу) у розмірі 1000 грн за кожен день прострочення, не відповідає вимогами статті 549 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки його розмір встановлено у твердій сумі, а відповідно до вказаної статті розмір пені обчислюється у процентах.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 22 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 27 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., відповідно до умов якого позивач надав відповідачам грошові кошти у сумі 18 200 доларів США, а відповідачі зобов'язались солідарно повернути валютні цінності у тому ж розмірі не пізніше 27 жовтня 2011 року частинами по 350 доларів США не пізніше 27 числа кожного місяця до 27 вересня 2011 року та здійснити остаточне повернення коштів не пізніше 27 жовтня 2011 року.

У цей же день ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 уклали з ОСОБА_4 іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., відповідно до умов якого відповідачі передали позивачу в іпотеку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Суди встановили, що позивач свої зобов'язання виконав, передав відповідачам грошові кошти у сумі 18 200 доларів США, а відповідачі ухилилися від виконання обов'язків щодо повернення суми боргу, чим порушили взяті на себе договірні зобов'язання, що призвело до виникнення заборгованості.

З розрахунку заборгованості судами встановлено, що загальна сума заборгованості за запозиченими коштами, процентами за користування ними та трьома процентами річних за час прострочення повернення боргу складає 25 616 доларів США; загальна сума неустойки за прострочення виконання зобов'язань складає 1 424 000 грн.

Також судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року - ОСОБА_7 Після їх смерті із заявами про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини ніхто із спадкоємців не звертався, спадкова справа не відкрита; свідоцтво про право на спадщину державна нотаріальна контора не видавала.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом 27 жовтня 2014 року.

Згідно зі статтею 37 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судових рішень, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв'язку з вибуттям із процесу суб'єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов'язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

З наведеного вбачається, що вказана норма закону підлягає застосуванню виключно в разі, коли відповідач на момент відкриття провадження мав цивільну процесуальну дієздатність, однак помер після відкриття провадження у цивільній справі.

Правонаступництво у разі смерті фізичної особи можливе у порядку статті 37 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами, шляхом залучення правонаступника лише за умови, що фізична особа померла після відкриття провадження у справі, оскільки ЦПК України в цій же редакції не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що ОСОБА_7 і ОСОБА_5 померли до пред'явлення позову, не звернули уваги на те, що чинним законодавством України не передбачено судового вирішення спору з особою, яка на час звернення до суду померла, та правоздатність якої відповідно до вимог частини четвертої статті 25 ЦК України припинено.

Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За правилами частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Виходячи з наведеного, оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог, пред'явлених до ОСОБА_7 та ОСОБА_5, підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Щодо вирішення справи судами попередніх інстанцій у іншій частині, касаційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

За змістом статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Застосувавши вказані норми матеріального права, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині стягнення запозичених коштів, процентів за користування ними та трьох процентів річних за час прострочення повернення боргу.

Крім того, зі змісту пункту 7 укладеного сторонами договору позики суди встановили, що за прострочення виконання зобов'язань позичальники повинні сплатити на користь позикодавця штраф (пеню) у розмірі 1000 грн за кожен день прострочення.

Судами встановлено, що, звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути пеню за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 1 420 000 грн.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Частиною третьою статті 551 ЦК України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Істотними обставинами у розумінні частини третьої статті 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

Визначаючи розмір пені, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з обставин справи та відсутності доказів негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання і дійшов правильного висновку про її зменшення до 277 296,21 грн.

Доводи касаційної скарги про розгляд справи судом першої інстанції без участі представника відповідача, який подав заяву про відкладення судового засідання, відхиляються касаційним судом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 169 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення цим судом, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.

З поданої представником відповідача заяви про відкладення розгляду справи суд не встановив поважних причин неявки в судове засідання; доказів існування таких причин до неї не надано.

Посилання у касаційній скарзі на позбавлення заявника судом першої інстанції права на подачу зустрічної позовної заяви та заяви про застосування позовної давності в частині пені є необґрунтованими, оскільки з часу скасування заочного рішення до ухвалення оскаржуваного рішення пройшло більше трьох місяців, протягом яких відповідач мав можливість реалізувати визначені процесуальним законом права на власний розсуд.

Крім того, доводи касаційної скарги щодо позбавлення можливості подати заяву про застосування позовної давності в частині стягнення пені не впливають на правильність вирішення справи, оскільки судом першої інстанції зменшено розмір неустойки до 277 296,21 грн, яка є меншою від суми пені, нарахованої за вказаним договором за один рік, як того вимагають положення частини другої статті 258 ЦК України.

Посилання заявника на неправильне визначення пені як на підставу скасування рішень, спростовуються касаційним судом, оскільки частинами першою та другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Статтями 627, 628 ЦК України визначено, що сторони вільні в укладенні договору, визначенні його умов; зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору та може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За таких обставин касаційний суд погоджується з висновками судів попередніх інстанції про те, що сторони, які вільні в укладенні договору, визначили стягнення за прострочення виконання зобов'язання у вигляді штрафу (пені) в твердій грошовій сумі, що не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Доводи касаційної скарги щодо допущення апеляційним судом порушення норм процесуального права під час відновлення провадження у справі не впливають на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій за наслідками розгляду справи по суті, тому не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення, оскільки не може бути скасоване правильне по суті законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновком суду і містять посилання на факти, що не можуть бути предметом дослідження й оцінки судом касаційної інстанції. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України).

Таким чином, касаційний суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_6 ухвалені з додержанням норм матеріального права і доводи касаційної скарги висновків судів у цій частині не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають; доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

Ухвалою суду касаційної інстанції від 21 вересня 2016 року зупинено виконання рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 червня 2015 року до закінчення касаційного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Так як рішення суду першої інстанції залишено без змін в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення боргу з ОСОБА_6, касаційний суд поновлює його виконання у цій частині.

Керуючись статтями 409, 410, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики скасувати і закрити провадження у цій частині.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики залишити без змін.

Поновити виконання рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 червня 2015 року в частині стягнення боргу з ОСОБА_6.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ступак О. В.

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

Г. І. Усик