Справа № 751/6592/17 Провадження № 22-ц/795/757/2018 Головуючий у I інстанції - Маслюк Н. В. Доповідач - Вінгаль В. М.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

голови судового засідання - судді ВІНГАЛЬ В.М.,

суддів: ГУБАР В.С., КУЗЮРИ Л.В.,

позивач: ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3,

особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_3,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди,

прізвище судді: Маслюк Н.В.; час і місце ухвалення рішення: 14 год. 02 хв.; м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення: 06 квітня 2018 року,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив стягнути заборгованість за договором позики у сумі 2000 доларів США, що станом на 01.08.2017 року становить 51700 грн, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, а всього 105293,30 грн., а також 10000 грн моральної шкоди, 2200 грн витрат на правову допомогу та понесені судові витрати.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 26.06.2014 року ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 2000 доларів США строком на 2 місяці під 10% в місяць, які остання зобов'язувалася повернути в строк до 30.08.2014 року. В порушення своїх зобов'язань, відповідач у вищезазначений строк позику не повернула. У листопаді 2014 року відповідач повернула відсотки за минулі місяці. Позивач зазначав, що на протязі тривалого часу він намагався повернути свої кошти, звертався до поліції, яка проводила перевірку, але відповідач все одно кошти не повернула. Позивач вважає, що у відповідності до вимог ст.625 ЦК України, на вимогу кредитора, відповідач зобов'язаний сплатити 3% річних від простроченої суми та інфляційні витрати. Вказує, що відмовою відповідача у поверненні належних грошових коштів йому була завдана моральна шкода, яка виразилась у моральних стражданнях та втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у 10000 грн.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання: АДРЕСА_2) 1768 доларів США 34 цента, що в гривневому еквіваленті станом на 01.08.2017 року становить 45711 грн 59 коп заборгованості за договором позики від 26.06.2014 року, 4031 грн 00 коп - 3 % річних, а всього 49742 грн 59 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання: АДРЕСА_2) 497 грн 43 коп судового збору, 2200 грн 00 коп витрат на правничу допомогу, а всього 2697 грн. 43 коп.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі, посилаючись на те, що в ході судового розгляду були недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а висновки суду, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що укладений зі слів ОСОБА_2 договір позики, який підтверджується відповідною розпискою, є неукледеним та таким, що не відповідає дійсності. Зокрема, у тексті документа під назвою «розписка» не зазначено суму прописом, тобто неможливо встановити точну суму цієї позики, неможливо встановити чи ідентифікувати ні позикодавця, ні позичальника, відсутні умови отримання коштів та строки їх повернення, не зазначено адреси позикодавця та відсутній підпис позикодавця.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України безпідставно залишив без задоволення клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судового рішення у справі №751/2100/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, на підставі якого розглядається дана справа.

Також скаржник вважає, що суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позову з підстав закінчення строків позовної давності.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Заслухавши голову судового засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач умови договору позики повністю не виконала, а тому доведено вимоги про стягнення заборгованості за договором позики від 26.06.2014 року у сумі 1768,34 доларів США, що станом на 01.08.2017 року еквівалентно 45711,59 грн. та 3% річних за прострочення виконання зобов'язання за договором позики у сумі 4031 грн., а всього 49742,59 грн.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд.

У справі встановлено, що 26.06.2014 року відповідач взяла в борг у позивача грошові кошти у сумі 2000$, строком до 30.08.2014 року. Дана обставина підтверджується оригіналом розписки від 26.06.2014 року (а.с.13).

Факт отримання коштів у розмірі 2000 доларів США, відповідач в судовому засіданні суду першої інстанції не заперечувала.

ОСОБА_3 у жовтні - листопаді 2014 року повернула позивачу 3000 грн., що станом на 01.11.2014 року еквівалентно 231,66 доларів США. Дана обставина не заперечувалася відповідачем.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов ґрунтовного висновку, що між позивачем та відповідачем наявні цивільно-правові відносини, на які розповсюджуються положення глави 71 параграфу 1 ЦК України щодо договору позики.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання виконала тільки частково, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у сумі 1768,34 доларів США (2000 - 231,66), що станом на 01.08.2017 року еквівалентно 45711,59 грн.

Виходячи з презумпції достовірності правочину, апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що укладений зі слів ОСОБА_2 договір позики, який підтверджується відповідною розпискою, є неукладеним та таким, що не відповідає дійсності. Зазначена розписка у встановленому законом порядку недійсною не визнана та є чинною.

Належних і допустимих доказів на спростування розписки, яка є доказом укладання договору позики, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду представлено не було.

Не призвело до неправильного вирішення справи доводи скаржника про те, що в порушення вимог п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України районний суд безпідставно залишив без задоволення клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судового рішення у справі №751/2100/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, на підставі якого розглядається дана справа. Так, ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі з тих підстав, що відповідачем не надано копії позову та ухвали про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, на сьогоднішній день борг ОСОБА_2 у повному обсязі не повернуто і позивач був позбавлений можливості користуватися своїми грошовими коштами, то суд першої інстанції вірно стягнув з ОСОБА_3 3% річних за прострочення виконання зобов'язання за позикою від 26.06.2014 року за період з 31.08.2014 року по 01.11.2014 року у сумі 263 грн, за період з 02.11.2014 року по 01.08.2017 року у сумі 3768 грн, а всього 4031 грн.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи скаржника про те, що суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позову з підстав закінчення строків позовної давності.

Положеннями ч.ч. 3,4 ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

25 липня 2018 року ОСОБА_3 подала апеляційному суду заяву про застосування строків позовної давності. В суді першої інстанції відповідач таких вимог не заявляла, оскільки за доводами апеляційної скарги вважала, що ці строки ще не сплинули, і лише отримавши рішення суду зрозуміла, що у даному випадку повинні бути застосовані строки позовної давності.

За таких обставин, заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції.

Апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, а рішення суду першої інстанції у даній справі постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 382, 383, 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 квітня 2018 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Голова судового засідання:Судді:

Повний текст постанови складено 31 липня 2018 року.