Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 200/12762/13

провадження № 61- 31276св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 04 липня 2013 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики шляхом складання боргової розписки на суму 570 тис. грн, що еквівалентно 70 тис. доларів США, з терміном повернення до 01 серпня 2013 року. Відповідач гроші у визначений термін не повернув.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача борг за договором позики від 04 липня 2013 року у сумі 570 тис. грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 570 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_5 отримав у борг від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 570 тис. грн, що еквівалентно на день складання розписки 04 липня 2013 року, 70 тис. доларів США та зобов'язався їх повернути до 01 серпня 2013 року, що підтверджується оригіналом розписки, однак свої зобов'язання в добровільному порядку не виконав, тому відповідно до положень статті 1049 ЦК України вони підлягають стягненню з відповідача. При цьому суд першої інстанції зазначив про те, що представник відповідача відмовився від проведення почеркознавчої експертизи, будь-яких інших належних доказів на підтвердження неотримання коштів відповідачем не надав.

Справа в апеляційному порядку розглядалась неодноразово.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що розписка не може бути належним доказом для ухвалення рішення на користь позивача, оскільки не встановлено факт власноручного написання розписки ОСОБА_5, немає чіткого висновку, що підпис на борговій розписці виконано саме відповідачем.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні не відповідають дійсним обставинам справи та ґрунтуються виключно на безпідставних домислах представника відповідача. Крім того апеляційний суд не звернув уваги на те, що з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок довести, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або надана розписка має іншу ніж боргова правову природу.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу № 200/12762/13 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справив касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 04 липня 2013 року ОСОБА_5 взяв у борг у ОСОБА_4 суму у розмірі 570 тис. грн, що еквівалентно 70 тис. дол. США, для власних потреб, які зобов'язався повернути у повному обсязі до 01 серпня 2013 року, що підтверджується оригіналом розписки.

Заперечуючи проти позову про стягнення грошових коштів за договором позики, відповідач посилався на те, що розписку він не підписував і у нього не було з позивачем будь-яких грошових відносин.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно із частиною першою статті 143 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Судом апеляційної інстанції було призначено у справі почеркознавчу експертизу. Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 01 грудня 2014 року рукописні записи, що починаються словами «Расписка Дата 04.07.2013» і закінчуються словами «Деньги беру при свидетеле» в розписці від 04 липня 2013 року, та зразки почерку, надані в якості вільних зразків почерку ОСОБА_5, виконані різними особами; рукописний запис «ОСОБА_5» в розписці від 04 липня 2013 року, та зразки почерку, надані в якості вільних зразків почерку ОСОБА_5, виконані різними особами.

Крім того, у вказаному висновку експертизи зазначено, що вирішити питання про те, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_5 в розписці від 04 липня 2013 року самим ОСОБА_5 чи іншою особою, не видається за можливе, оскільки обсяг графічної інформації в досліджуваному підписі від імені ОСОБА_5, що обумовлюється своєрідністю прояву письмового навику, вираженістю ознак підписного почерку, ступенем стійкості, частотою зустрічаємості та можливості оцінки їх інформативності, не містить комплексу ідентифікаційної інформації, достатньої для криміналістичної ідентифікації. Тому, ґрунтуючись на викладеному, вирішити питання про виконавця досліджуваного підпису не видається за можливе.

Також ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року було призначено повторну судово-почеркознавчу експертизу у вказаній справі.

Згідно з повідомленням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 01 квітня 2016 року неможливо провести повторну почеркознавчу експертизу, у зв'язку з ненаданням запитуваних експертом документів.

Згідно правил частин першої, третьої, п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами, кожна сторона повинна довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок довести, що боргову розписку він не підписував та грошові кошти насправді не отримував від позикодавця.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, на вказані положення закону уваги не звернув, дослідивши надані сторонами докази, не надав належної оцінки у їх сукупності і взаємозв'язку, прийнявши до уваги заперечення представника відповідача щодо не підписання відповідачем боргової розписки, залишив поза увагою положення статті 204 ЦК України, за якими правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, даних щодо звернення відповідача з вимогами про визнання договору недійсним матеріали справи не містять. В ході розгляду справи відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що він не підписував розписку та не отримував грошових коштів, наявний у справі висновок судово-почеркознавчої експертизи від 01 грудня 2014 року не спростовує того факту, що саме відповідач підписав розписку та отримав грошові кошти, у зв'язку з чим апеляційний суд помилково скасував рішення місцевого суду, яке ухвалене згідно із законом.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи те, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення апеляційного суду та залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2017 року скасувати.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2014 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик