Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 465/5433/16

провадження № 61-31367св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Франківський районний відділ державної міграційної служби України у Львівській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 березня 2017 року в складі судді Масендич В. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 21 вересня 2017 року в складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Савуляк Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Франківський районний відділ державної міграційної служби України у Львівській області, про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 вересня 2015 року, та проживають у квартирі АДРЕСА_1 яка є комунальною власністю. ОСОБА_4 є основним квартиронаймачем, в цій квартирі крім позивача також зареєстровані її три доньки та відповідач. Позивач вказувала на порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим проживання з ним в одній квартирі інших членів сім'ї та є підставою для виселення його зі спірного приміщення.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просила виселити ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 та визнати його таким, що втратив право користування цією квартирою.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у матеріалах справи відсутні докази порушення позивачем правил користування спірним жилим приміщенням, систематичного псування та руйнування цього приміщення, тому відсутні підстави для застосування норми статті 116 ЖК Української РСР.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив про не доведення позивачем обставин, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила соціалістичного співжиття чим робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі. ОСОБА_5 вселився у спірне приміщення у встановленому законом порядку, тому має право користуватися ним.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки та конфліктні ситуації. З приводу неправомірної поведінки відповідача інші співмешканці квартири неодноразово зверталися до правоохоронних органів. Зібраними у справі доказами підтверджено наявність підстав для застосування статті 116 ЖК Української РСР.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 вересня 2015 року.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 В цій квартирі також зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Квартира АДРЕСА_1 є комунальною та перебуває у державній власності.

Відповідно до частини першої статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, у тому числі оцінивши висновки Франківського відділу поліції Головного управління національної поліції у Львівської області від 21 квітня 2015 року, від 16 липня 2016 року, від 14 квітня 2016 року, постанови Франківського районного суду м. Львова від 06 червня 2016 року, від 31 жовтня 2016 року, показання допитаних у судовому засіданні свідків, суди дійшли правильного висновку про недоведеність позивачем обставин систематичного порушення ОСОБА_5 правил співжиття, що робить неможливим проживання з ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу щодо нього виявились безрезультатними.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В.С. Висоцька

В. В. Пророк