ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/2226/18
Провадження № 22-ц/4820/556/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю апелянта ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - Славутський районний сектор Управління державної міграційної служби у Хмельницькій області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області у складі головуючого судді Шевчука В.В. від 01 листопада 2018 року.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

В серпні 2018 року позивачі, звертаючись із вказаним позовом до відповідача, вказували, що згідно ордеру на житлове приміщення, виданого виконавчим комітетом Славутської міської ради народних депутатів від 29.06.2006 року №000011 ОСОБА_6 на його сім'ю з трьох осіб надано право на зайняття в квартирі АДРЕСА_1.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 з відповідачем 02.03.2010 року, останній змінив своє місце проживання і більше десяти років, з 2008 року, у квартирі АДРЕСА_2 не проживає.

З цих підстав позивачі просили визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_4.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне та необґрунтоване та винести постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі. На думку апелянтів, суд помилково не застосував норму ст. 71 ЖК України, та не врахував відсутність наймача у жилому приміщенні більш як 6 місяців. Не враховано, що відповідачем було подано до суду заяву про визнання позову, в якій він визнав факти, викладені в позовній заяві. Вважають помилковим висновок суду щодо наявного права власності відповідача на частку в квартирі.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів.

Відповідач в судове засідання не з'явився, письмовою заявою визнав апеляційну скаргу обґрунтованою.

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції не в повній мірі з'ясував обставини, що мають значення для справи, допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим рішення суду слід скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно ордеру, виданого виконавчим комітетом Славутської міської ради народних депутатів від 29.06.2006 року №000011 ОСОБА_6 на його сім'ю з трьох осіб ( дружина ОСОБА_4, син ОСОБА_5.) надано право на зайняття квартири АДРЕСА_3.

За даними свідоцтва про розірвання шлюбу від 02.03.2010 серії НОМЕР_1 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розірвано 02.03.2010 року.

Згідно актів від 27.10.2016 року, 26.06.2018 року, складених комісією Комунального підприємства «Славутське житлово комунальне підприємство» за результатами перевірки паспортного режиму, ОСОБА_6 більше десяти років, з 2008 року, у квартирі АДРЕСА_2 не проживає.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що з врахуванням ст.405 ЦК України звернутися з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням може лише власник приміщення; відповідач як власник квартири не може бути позбавлений права користуватися нею, незважаючи на тривалу відсутність у квартирі.

Проте такого висновку суд дійшов за неправильного застосування норм матеріального права, неповного з'ясування обставин справи.

Так, правовідносини, що склалися між сторонами, врегульовані Житловим кодексом Української РСР.

Частиною 4 статті 9 ЖК визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ч.ч.1-2 стаття 71 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно ст. 72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені

строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 163 ЖК у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення.

Отже, за змістом наведених норм права наймач, як і члени сім'ї наймача можуть бути визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності у жилому приміщенні понад встановлені

строки.

В свою чергу за змістом ст.4 ЦПК України позивачі як члени сім'ї наймача мають право звернутися з вказаним позовом до останнього, оскільки вказують про порушення свого права.

За змістом ст. 58 ЖК України ордер, що видається особі на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду засвідчує наявність підстав для вселення вказаних у ньому осіб в надане жиле приміщення, проте ордер не є правовстановлюючим документом і не підтверджує право власності особи (осіб) на надане житло.

Так, за змістом ч.4 ст. 334 ЦК України, норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» прав власності підлягає державній реєстрації та виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Матеріали справи не містять даних про набуття права власності відповідачем чи обома сторонами на спірну квартиру, на цю обставину не посилалися сторони.

Отже, виданий 29 червня 2006 року ОСОБА_6 на підставі рішення виконавчого комітету Славутської міської ради, не є правовстановлюючим документом і не підтверджує право власності останнього на квартиру АДРЕСА_1, що спростовує висновки суду першої інстанції.

Відтак стаття 405 ЦК України, що визначає підстави втрати права користування житлом членом сім'ї власника житла, не врегульовує спірні правовідносини, і застосована судом помилково.

Згідно з пунктами 10, 11 Постанови Пленуму Верхового Суду України № 2 від 25.12.1992 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Матеріали справи не містять даних про причини відсутності відповідача у житлі понад встановлені строки, які можна було б визнати поважними. Відсутність поважних причин його відсутності визнав і відповідач у письмових заявах.

За таких обставин наявні підстави для визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Відтак рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів понесені ними судові витрати по 1409,60 грн. кожному.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5 по 1409,60 грн. понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 січня 2019 року.

Судді Л.М. Грох

Р.С. Гринчук

А.М. Костенко