АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3069/18 Справа № 201/9702/17 Головуючий у 1 й інстанції - Федоріщев С.С. Доповідач - Куценко Т.Р.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2018 року м. Дніпро 21 серпня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко Світлана Олександрівна про витребування майна з чужого незаконного володіння та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання права власності на квартиру як добросовісного набувача, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шаулова М.О., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позов обґрунтовано тим, що він є власником 10/12 часток квартири АДРЕСА_1. 1/2 частки належить позивачу на підставі свідоцтва про право на житло, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 27.06.2006 року. Право власності на 4/12 частки квартири ОСОБА_3 набув на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2016 року № 201/4075/14. Вказаним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська встановлено, що позивач є власником 10/12 часток спірної квартири. За таких обставин, ОСОБА_3 вважав за необхідне з метою відновлення порушених прав у повному обсязі витребувати 10/12 часток квартири у кінцевого, на його думку, володільця квартири - ОСОБА_4 Під час підготовки розгляду справи позивачу стало відомо, що ОСОБА_4 31.03.2017 року продала спірну квартиру відповідачу ОСОБА_6 Тобто, ОСОБА_4, як володіючий невласник, вчинила правочин відчуження неналежної їй квартири з ОСОБА_6 Остання є зареєстрованою в спірній квартирі. При цьому, право власності ОСОБА_3 на 10/12 часток спірної квартири не припинялось, оскільки позивач, в порядку, передбаченому законодавством, не проявляв свою волю до їх розпорядження, та не укладав будь - яких угод відчуження. Тобто, вбачається, що належні позивачу на праві власності 10/12 часток вибули з його володіння без його волі, оскільки жодних угод цивільно - правового характеру особисто не вчиняв та не уповноважував у встановленому законом порядку будь - яких інших осіб на вчинення таких правочинів щодо цього майна. Тому, посилаючись на норми чинного законодавства, просив суд витребувати 10/12 часток квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та передати їх власнику ОСОБА_3. Також просив стягнути з відповідача судові витрати /т.1 а.с. 4-10/.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шаулова Марина Олексіївна і приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко Світлана Олександрівна про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено.

Витребувано 10/12 часток квартири АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_2 та передано її власнику ОСОБА_3.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання права власності на квартиру як добросовісного набувача суд відмовив /т.2 а.с.64-69/.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити /т.2 а.с. 89-96/.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_11 звернувся із позовною заявою із пропуском позовної давності, крім того вважає його позовні вимоги не доведеними, оскільки обставини, які були встановлені у рішенні Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11.11.2016 року у справі № 201/4075/14не мають обов'язкового значення під час розгляду цієї справи.

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції в яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 27.06.2006 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 належить ОСОБА_12 та ОСОБА_3.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2016 року № 201/4075/14 визнано за ОСОБА_3 право власності на 4/12 частки квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті тітки ОСОБА_12, що померла 19 січня 2013 року, яка (квартира) складається з коридору, двох кімнат, кухні, вбиральні, лоджії і балкона, загальною житловою площею 27.3 кв. м., загальною площею 49.3 кв. м.

Таким чином, ОСОБА_3 є власником 10/12 часток квартири АДРЕСА_1

Вказану квартиру було продано громадянкою ОСОБА_13 на підставі довіреності, виданої, нібито, власниками квартири - ОСОБА_3 та ОСОБА_12

Судовим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2016 року у справі № 201/4075/14 встановлено обставини, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню у даному позові про те, що 20 червня 2013 року нібито видана довіреність особисто ОСОБА_12, ІПН НОМЕР_1, в приміщенні Генерального консульства України в м. Мюнхен, Німеччина, на ім'я ОСОБА_13 на представлення її інтересів, зокрема продаж частини квартири АДРЕСА_1. Довіреність посвідчена 20 червня 2013 року консулом Генерального консульства України в м. Мюнхені - Німеччина, номер в реєстрі 1187/2013. В довіреності зазначено, що вона підписана ОСОБА_12 у присутності консула. Але такого не могло бути. Під час оформлення довіреностей 20 червня 2013 року на ім'я ОСОБА_13 від імені ОСОБА_12 та ОСОБА_3 ОСОБА_12 не могла її підписувати фізично, оскільки на цей час вона вже не була живою, бо померла значно раніше 19 січня 2013 року. Крім того, відповідно до відповіді Міністерства закордонних справ України від 30 травня 2014 року за результатами перевірки встановлено, що довіреність громадянки ОСОБА_12 від 20 червня 2013 року за № 1187/2013 та довіреність громадянина ОСОБА_3 від 20 червня 2013 року за № 1186/2013 в Генеральному консульстві України в Мюнхені не посвідчувалися. Також зазначені реєстраційні номери довіреностей не відповідають встановленому в установі порядку реєстрації довіреностей.

Також, в підробленій довіреності від імені ОСОБА_3 на ОСОБА_13 зазначені неправильні паспортні дані ОСОБА_3 - серія паспорту НОМЕР_2, який нібито виданий Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 23 жовтня 2002 року. В дійсності ж, паспорт ОСОБА_3 має інші серію, номер та дату видачі - серія НОМЕР_3 та виданий він Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, але іншого дня - 02 серпня 1996 року. Зазначене свідчить про те, що спірний договір купівлі-продажу від 17 вересня 2013 року укладено особою, яка не мала право відчужувати спірне майно.

У разі, коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК. У такому випадку чинне законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15 березня 2017 року у справі №916/2130/15.

17 вересня 2013 року був укладений перший договір-купівлі продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Лозенко В.В. 17 вересня 2013 року, номер в реєстрі 4751.

31 березня 2017 року між ОСОБА_7, яка діяла на підставі довіреності, виданої ОСОБА_4, та ОСОБА_8 /позивачем за зустрічним позовом/ був укладений договір купівлі - продажу квартири № 14 будинку № 8 на ж/м Сокіл у м. Дніпрі, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. в реєстрі за № 386. Разом з тим, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_6 за реєстровим № 01. Вказана обставина підтверджується довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копія якої наявна в матеріалах справи.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська № 201/4075/14 від 11.11.2016 року договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Лозенко В.В. 17 вересня 2013 року, номер в реєстрі 4751 визнано недійсним, відповідно усі правочини, які були вчинено в подальшому також є неправомірними.

Відповідно до положень частини 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У зв'язку з наведеним є всі підстави стверджувати, що квартира АДРЕСА_1 підлягає витребуванню на користь ОСОБА_3 на підставі ст. 388 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на той факт, що вона не приймала участь у розгляді справи № 201/4075/14, а тому обставини встановлені рішенням у цій справі не мають обов'язкового (преюдиційного) значення при розгляді цієї справи протирічать положенню ч.4,5 ст.82 ЦПК України. Крім того, ОСОБА_6 не скористалась своїм правом визначеним зазначеним вище положенням процесуального закону та не спростувала ці обставини в загальному порядку.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки у березні 2014 року ОСОБА_3 звертався із позовними вимогами про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним односторонніх правочинів, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності в порядку спадкування за законом і витребування майна з чужого незаконного володіння, в межах справи № 201/4075/14, Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 11.11.2016 року ухвалено рішення, яке Апеляційним судом Дніпропетровської області від 24.05.2017 року скасовано в частині витребування 10/12 часток квартири 14, будинку 8 на ж/м Сокіл м. Дніпропетровська з володіння ОСОБА_7 та відмовлено у задоволенні позовних вимог /т.1 а.с. 22-39, 40-45/.

Під час розгляду позову про витребування майна відповідач, згідно зі статтею 388 ЦК України, має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню у справі за позовом про витребування майна.

Разом з цим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений за відсутності у продавця права на відчуження.

Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов'язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (стаття 41 Конституції України).

Європейський суд з прав людини розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював загальновизнані стандарти захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення статті 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом статті 1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_6, оскільки вона придбала у попереднього власника ОСОБА_4 спірну квартиру за відплатним договором, укладеним31.03.2017р., тоді як судом встановлено факт вибуття цієї квартири із володіння ОСОБА_11 поза волею власника, що є достатньою підставою для витребування майна за вимогою останнього згідно п.3 ч. 1 ст. 388 цього Кодексу. Останнє, в свою чергу, виключає визнання за ОСОБА_6 права власності на спірне майно.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

Ж.І. Максюта