Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 638/6327/14-ц

провадження № 61-19383св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: Харківська міська рада, Десята Харківська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 28 листопада 2016 року у складі судді Подус Г. С. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Гуцал Л. В., Колтунової А. І.,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2014 року представник ОСОБА_4, ОСОБА_7, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Харківська міська рада, Десята Харківська державна нотаріальна контора, про визнання права спадкування за заповітом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 (після внесення виправлень у спадковий реєстр - ОСОБА_8), після смерті якого залишилося спадкове майно, до складу якого входить двокімнатна квартира АДРЕСА_1. 16 березня 2010 року він подав заяву про прийняття спадщини за заповітом після померлого ОСОБА_8, посвідченого 06 червня 2000 року Десятою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-873. Крім того, заяви про прийняття спадщини подали ОСОБА_5 та ОСОБА_6 04 червня 2011 року він звернувся до Десятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте листом від 04 червня 2011 року за вих. №1308/01-16 йому було роз'яснено, що в актовий запис про смерть № 16492 від 05 грудня 2009 року після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8, 21 січня 2011 року внесено зміни в прізвище померлого з «ОСОБА_8» на «ОСОБА_8», тому свідоцтво про право на спадщину за заповітом видати неможливо, у зв'язку з чим було запропоновано звернутися до суду.

Також зазначав, що вперше звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа - Десята Харківська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на квартиру у порядку спадкування 09 червня 2011 року. Справа розглядалася судами неодноразово. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року рішення апеляційного суду, яким йому було відмовлено у задоволені позову, залишено без змін з підстав незалучення у справі належних відповідачів.

У зв'язку з цим позивач просив визнати за ним право на спадкування після смерті ОСОБА_8 за заповітом від 06 червня 2000 року № 1-873.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем було пропущено строк позовної давності в три роки звернення до суду з такими позовними вимогами.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, юридичний факт належності заповіту, складеного ОСОБА_8, ОСОБА_8, у передбаченому законом порядку не встановлено, тому позовні вимоги про право на спадкування за заповітом від 06 червня 2000 року № 1-873, складеним від імені ОСОБА_8, є передчасними.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що він понад 10 років опікувався ОСОБА_8, який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Поховання здійснювалося за його кошти, а не відповідачів. За життя ОСОБА_8 06 червня 2000 року на його ім'я був складений заповіт № 1-873, з того часу спадкодавцем ніяких змін до заповіту не вносилося. Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не врахував, що у справі є обставини, які були встановлені судами під час розгляду справ № 2-4430/11, 638/6742/13-ц, 2-915/11 та є преюдиційними, зокрема, що 06 червня 2000 року ОСОБА_8 склав заповіт № 1-873, яким все своє майно заповів йому, після смерті ОСОБА_8 21 січня 2001 року у актовий запис про смерть № 16492 від 05 грудня 2009 року були внесені зміни: замість «ОСОБА_8» вказано «ОСОБА_8»; що він та відповідачі є спадкоємцями після смерті ОСОБА_8; він є єдиним спадкоємцем всього майна за заповітом; заповіт, складений померлим на його ім'я, є дійсним. Також судами не застосовано до спірних правовідносин норм статей 1223, 1235 ЦК України, відповідно до яких право на спадкування за заповітом у випадку позбавлення права на спадкування третіх осіб за законом має особа, визначена у заповіті.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_5 зазначав, що спірний заповіт складений на ім'я позивача з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, тому є недійсним. Крім того, позивачем пропущено строк загальної позовної давності звернення до суду з позовом, клопотання про зупинення його перебігу чи про поновлення не подавав. Ухвалені у справі судові рішення є законними та обґрунтованими.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами установлено, що відповідно до заповіту від 26 червня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-873, ОСОБА_8, що мешкав у АДРЕСА_1, заповів ОСОБА_4 все майно, яке належало йому на день смерті (т. 1, а. с. 6 ).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 (після внесення виправлень у спадковий реєстр - ОСОБА_8), що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим повторно 21 січня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис в Книзі реєстрації смертей № 16492 (т. 1, а. с. 7).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно із статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до інформації, наданої Десятою Харківською державною нотаріальною конторою, 16 березня 2010 року заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_8, посвідченого 06 червня 2000 року Десятою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-873, подав ОСОБА_4, який мешкав у АДРЕСА_4. Справжність його підпису на заяві було засвідчено по реєстру № 4-546, заяву зареєстровано у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 322, заведено спадкову справу № 146/10.

07 квітня 2010 року заяву про прийняття спадщини подав ОСОБА_5, який мешкав у АДРЕСА_2. Справжність його підпису на заяві було засвідчено по реєстру № 4-781.

06 травня 2010 року до Десятої Харківської державної нотаріальної контори звернувся громадянин Російської Федерації ОСОБА_6, зареєстрований у Москві, АДРЕСА_3, та подав заяву про прийняття спадщини після двоюрідного брата, ОСОБА_8, яку було зареєстровано у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 591 та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 3-1012.

04 червня 2011 року громадянин ОСОБА_4 звернувся до Десятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яку було зареєстровано у книзі вхідних документів за № 883/146/2010 (т. 2, а. с. 39).

Як убачається з матеріалів справи, листом Десятої Харківської державної нотаріальної контори від 04 червня 2011 року за вих. № 1308/01-16 ОСОБА_4 роз'яснено, що у зв'язку з тим, що в актовий запис про смерть № 16492 від 05 грудня 2009 року після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8, 21 січня 2011 року внесено зміни в прізвище померлого з «ОСОБА_8» на «ОСОБА_8», свідоцтво про право на спадщину за заповітом видати неможливо, у зв'язку з чим йому було запропоновано звернутися до суду (т. 1, а. с. 9).

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що фактично спір між сторонами виник з приводу того, що ОСОБА_4 бажає успадкувати майно після смерті ОСОБА_8 за заповітом від 06 червеня 2000 року № 1-873, складеним від імені ОСОБА_8, підписаним від імені ОСОБА_8 Проте вимог про встановлення факту, що заповіт, складений від імені ОСОБА_8, та підписаний від імені ОСОБА_8 був складений та підписаний ОСОБА_8 позивач не заявляв, тому позовні вимоги про право на спадкування за заповітом є передчасними.

З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна з наступних підстав.

Як убачається з позовної заяви ОСОБА_4 зазначав, що 06 червня 2000 року ОСОБА_8 було складено заповіт за реєстровим № 1-873, згідно із яким він заповів йому усе своє майно. ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, про що зроблено актовий запис № 16492. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1. Разом з цим, 21 січня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану прізвище померлого «ОСОБА_8» було змінено на «ОСОБА_8», про що було видане повторне свідоцтво про смерть, що позбавило нотаріуса можливості видати йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Позивач зазначав, що вказана обставина не може впливати на волю та розпорядження спадкодавця за життя, тим більше, якщо така зміна відбулася вже після смерті цієї людини з ініціативи третіх осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У пунктах 2, 3, 4 частини п'ятої статті 12 ЦПК України зазначено, що суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Разом із цим суд апеляційної інстанції зазначені норми процесуального права та обставини справи не врахував, не звернув уваги, що позивач звернувся до суду з позовом саме з тих підстав, що нотаріус не видав йому свідоцтво про право на спадщину у зв'язку із зміною в спадковому реєстрі прізвища спадкодавця з «ОСОБА_8» на «ОСОБА_8» та зазначений спір можливо вирішити лише в судовому порядку шляхом встановлення факту, що заповіт складений від імені ОСОБА_8 та підписаний від імені ОСОБА_8 був складений і підписаний ОСОБА_8, та визнання за ним права на спадкування при розгляді спору про визнання права на спадкування за заповітом, оскільки саме цей факт зазначений в обґрунтуваннях позову. Цей факт підлягає встановленню при розгляді цієї справи як обставина, яка має значення для правильного вирішення спору.

У свою чергу, суд першої інстанції без встановлення фактичних обставин, не з'ясувавши обґрунтованість позовних вимог, відмовив у задоволенні позову через пропуск позивачем строку загальної позовної давності.

Особа, яка пропустила строк звернення до суду з позовом, має подати обґрунтовану заяву про поновлення цього строку, а суд у кожному випадку зобов'язаний перевірити і обговорити причину пропуску цього строку, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, суди вказані обставини та норми процесуального права не врахували, та, відповідно, не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірили доводи сторін та надані на їх підтвердження докази.

Оскільки недоліки, допущені судами, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене у цій постанові Верховного Суду, надати відповідну правову оцінку доказам та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 28 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик