Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 316/26/17

провадження № 61-10760св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Кам'янсько-Дніпровська районна державна лікарня ветеринарної медицини,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 18 грудня 2017 рокуу складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Кочеткової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Кам'янсько-Дніпровської районної державної лікарні ветеринарної медицини про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_4 з урахуванням уточнень до неї мотивована тим, що з 27 квітня 1994 року вона працювала на посаді ветеринарного санітара в Енергодарській лабораторії ветеринарно-санітарної експертизи. З 1994 року працювала на посаді санітара ветеринарної медицини державної лабораторії ветеринарно-санітарної експертизи Приватного акціонерного товариства «Меркурій-V» (далі - ПрАТ «Меркурій-V») м. Енергодар, що було її постійним місцем роботи.

03 січня 2017 року Кам'янсько-Дніпровською районною державною лікарнею ветеринарної медицини було видано наказ №1 «Про припинення трудового договору (контракту)» на підставі наказу від 01 листопада 2016 року № 81 «Про скорочення посади» згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України звільнення у зв'язку з скороченням посади допускається, якщо неможливо перевести працівника на іншу роботу.

Проте всупереч вимогам частини третьої статті 49-2 КЗпП України, відповідачем не були запропоновані їй наявні на підприємстві вакантні посади.

На підставі викладеного, позивач просила поновити її на посаді санітара ветеринарної медицини державної лабораторії ветеринарно-санітарної експертизи ПрАТ «Меркурій-V» м. Енергодар. Зобов'язати відповідача сплатити на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2 325,05 грн, відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 29 червня 2017 рокуу складі судді Вільямовської Н. О., з урахуванням ухвали цього суду від 17 липня 2017 року про виправлення описки, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано звільнення ОСОБА_4 згідно з наказом від 03 січня 2017 року № 1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України незаконним, поновлено ОСОБА_4 з 03 січня 2017 року на посаді санітара ветеринарної медицини державної лабораторії ветеринарно-санітарної експертизи ПрАТ «Меркурій-V» м. Енергодар.

Стягнуто з Кам'янсько-Дніпровської районної державної лікарні ветеринарної медицини на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 2 325,05 грн.

Стягнуто з Кам'янсько-Дніпровської районної державної лікарні ветеринарної медицини на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди -300,00 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем під час звільнення позивача не було дотримано вимог статті 40, частини другої статті 43, 49-2, 252 КЗпП України, що є підставою для поновлення працівника на роботі.

Одночасно з ухваленням рішення про поновлення працівника на роботі, суд першої інстанції вирішив питання про виплату їй середньої зарплати за час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції, встановивши, що з боку роботодавця мали місце порушення трудових прав позивача внаслідок незаконної процедури звільнення її з посади, виходив з того, що цим позивачеві одночасно завдано моральні страждання, які виявились у переживаннях, втраті нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 18 грудня 2017 рокурішення Енергодарського міськогосуду Запорізької області від 29 червня 2017 рокускасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом не встановлено порушень з боку роботодавця в тій частині, що відповідач не обґрунтував скорочення посади санітара ветеринарної медицини, та позивач рішення суду в цій частині не оскаржила.

Разом з цим, скорочення посади позивача не було пов'язано зі змінами в організації виробництва та праці у розумінні положень статті 49-4 КЗпП України, яка врегульовує чисельне скорочення працівників через реорганізацію, ліквідацію підприємства або зміни його форми власності, а було здійснено за нормативами, врегульованими згідно з наказом Міністерства аграрної політики України від 15 квітня 2002 року № 16, у зв'язку з чим не потребувалось на таке скорочення висновку профспілкової організації.

У касаційній скарзі, поданій представником ОСОБА_5, ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема, залишено поза увагою те, що відповідачем при звільненні позивача не було додержано вимог статті 49-2 КЗпП України щодо її переважного права на залишення на роботі, а також одночасно з попередженням позивача про майбутнє звільнення не запропоновано іншої роботи на тому самому підприємстві.

Крім того, відповідачем не було дотримано положень статей 43, 252 КЗпП України, а саме, не отримано згоди профспілкового комітету на її звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України як члена профспілки, адже рішення про її виключення з членів профспілки було прийнято 07 листопада 2016 року, тобто після прийняття відповідачем наказу від 01 листопада 2016 року № 81 «Про скорочення посади» згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Разом з цим, апеляційним судом було залишено поза увагою, що під час розгляду справи у суді першої інстанції від відповідача жодних клопотань про допит свідків не надходило, пояснення свідка ОСОБА_6, допитаного під час апеляційного перегляду, ґрунтуються виключно на припущеннях.

05 березня 2018 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження у даній справі.

06 квітня 2018 року Кам'янсько-Дніпровська районна державна лікарня ветеринарної медицини надіслала засобом поштового зв'язку до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, у якому просила касаційну скаргу відхилити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що при звільненні позивача були дотримані всі вимоги чинного законодавства, що було враховано судом апеляційної інстанції при ухваленні судового рішення.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, оскільки апеляційним судом скасоване рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Судами встановлено, що наказом Кам'янсько-Дніпровського підприємства ветеринарної медицини від 27 квітня 1994 року № 40 ОСОБА_4 було прийнято на роботу ветеринарним санітаром в Енергодарську лабораторію ветеринарно-санітарної експертизи.

З 1994 року постійним місцем роботи позивача була державна лабораторія ветеринарно-санітарної експертизи ПрАТ «Меркурій-V» м. Енергодар (Енергодарський міський ринок).

Наказом від 01 листопада 2016 року № 81 начальника районної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_4 попереджено про скорочення посади санітара ветеринарної медицини з 01 листопада 2016 року.

03 січня 2017 року наказом № 1 ОСОБА_4 було звільнено з займаної посади - санітара ветеринарної медицини державної лабораторії ветеринарно-санітарної експертизи ПрАТ «Меркурій-V» м. Енергодар на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України за скороченням штатів.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 ст. 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пп. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до пункту 3 статті 62 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до частини третьої статті 252 КЗпП України, частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно зі статтею 13 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованою Україною 04 лютого 1994 року, коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, та строк, протягом якого їх буде проведено.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 258, 265, 381 ЦПК України, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у судовому рішенні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд обґрунтовано виходив з дотримання роботодавцем при звільненні позивача вимог статей 40, 42, 49-2 КЗпП України, оскільки позивач на момент попередження її про скорочення штату (01 листопада 2016 року) вже не була членом профспілки Кам'янського-Дніпровської районної державної лікарні ветеринарної медицини, адже відповідно до протоколу від 07 листопада 2016 року № 9 засідання членів профспілки Кам'янського-Дніпровської районної державної лікарні ветеринарної медицини було прийнято рішення про виключення її з членів профспілки Кам'янського-Дніпровської районної державної лікарні ветеринарної медицини (а.с. 52).

Апеляційним судом було встановлено, що відповідно до штатних розкладів та довідок Кам'янського-Дніпровської районної державної лікарні ветеринарної медицини на час звільнення ОСОБА_4 в порядку скорочення її посади, станом на 01 січня 2017 року посада санітара ветеринарної медицина на 0,5 ставки, яка відповідала освіті позивача, була наявна лише у Енергодарській дільниці ветеринарної медицини. Ця посада позивачеві була запропонована, але вона відмовилась від залишення на роботі на цій посаді, зазначивши, що має бажання працювати лише на Енергодарському міському ринку. Також вільними на цей час були такі посади: лікар ветеринарної медицини, фельдшер ветеринарної медицини та дві посади лаборанта, але жодну з них з урахуванням її освіти позивач зайняти не могла.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що апеляційним судом залишено поза увагою недодержання відповідачем при її звільненні вимог статті 49-2 КЗпП України щодо її переважного права на залишення на роботі, а також одночасно з попередженням її про майбутнє звільнення не запропоновано іншої роботи на тому самому підприємстві є необґрунтованими, оскільки судом встановлено, що позивачеві були запропоновані всі вакантні посади на підприємстві, які відповідають її кваліфікації та освіті, проте від яких вона відмовилась.

Посилання ОСОБА_4 у касаційній скарзі на недотримання відповідачем положень статей 43, 252 КЗпП України щодо неотримання згоди профспілкового комітету на її звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України як члена профспілки є безпідставними, оскільки позивач звернулась до профспілкового комітету з заявою про виключення її з членів профспілки 31 жовтня 2016 року, тобто до прийняття відповідачем наказу від 01 листопада 2016 року № 81 «Про скорочення посади», а рішенням профспілки Кам'янського-Дніпровської районної державної лікарні ветеринарної медицини відповідно до протоколу від 07 листопада 2016 року позивача виключено з членів профспілки Кам'янського-Дніпровської районної державної лікарні ветеринарної медицини. Отже, з урахуванням виключення позивача з членів профспілки, погодження профспілкового комітету на її звільнення не вимагалось.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в апеляційному порядку не переглядалось, а отже суд касаційної інстанції рішення суду в цій частині не переглядає.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що постанова апеляційного суду прийнята з додержанням норм матеріального і без порушення норм процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 18 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик