Справа № 642/2131/18
Провадження № 2/642/1066/18
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

18 грудня 2018 року Ленінський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді Вікторова В.В.

за участю секретаря Самотой М.Є.

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою, у якій просить визнати недійсним договір іпотеки від 01.10.2010, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, та зареєстрований у реєстрі за № 3440.

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує, що 01 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований у реєстрі за № 3437. В той же день, заначений договір, був забезпечений, відповідно до положення статті 546 ЦК України, договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований у реєстрі за № 3440, за яким ОСОБА_1 - іпотекодавець, ОСОБА_2 - іпотекодержатель. Зазначений договір іпотеки позивач просить визнати недійсним, оскільки в договорі недодержано вимог щодо істотних умов даного виду договору, а саме: щодо змісту та розміру основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 18 ЗУ "Про іпотеку"), то у п. 1, зазначеного договору, міститься положення про те, що "з метою забезпечення виконання зобов'язання, що виникло у іпотекодавця за Договором позики, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 10 жовтня 2010 року та посвідченого приватним нотаріусосом Харківського міського нотаріального окуругу ОСОБА_3 зареєстрованим за № 3437". Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про іпотеку", іпотекодержатель - кредитор за основним зобов'язанням. Враховуючи положення п. 1 оспорюваного договору, то кредитором за основним зобов'язанням є ОСОБА_4, що суперечить положенню ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про іпотеку". Щодо посилання на видачу заставної або її відсутність (п. 4 ч, 1 ст. 18 ЗУ "Про іпотеку"), то в оспорюваному договорі іпотеки, не міститься жодного посилання щодо видачі заставної або посилання на те, що вона відсутня. Зазначені порушені вимоги законодавства є істотними умовами договору іпотеку, тому їх відсутність в іпотечному договорі (хоча б однієї з них) може бути підставою визнання такого договору недійсним на підставі рішення суду, відповідно до ч. 2 ст. 18 ЗУ "Про іпотеку".

Крім того, п. 8 оспорюваного договору містить положення, що "поштовий документ, згідно з яким Іпотекодавець не проживає за зазначеною вище адресою або, який повернувся з відміткою "за закінченням строку зберігання", має сприйматися достатнім доказом відмови Іпотекодавця від виконання зобов'язань за цим договором, невиконання Іпотекодавця вимоги про дострокове повернення всієї позики та виникнення у кредитора права дострокового повернення всієї позики і права звернення стягнення на майно, заставлене Іпотекодавцем у забезпечення виконання зобов'язань за договором позики." Дане положення договору іпотеки порушує основний конституційний принцип свободи пересування та вільного вибору місця проживання, який закріплений у нормі статті 33 Конституції України. Беручи до уваги принцип свободи договору, закріплений у статтях 6, 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, то договір іпотеки, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є таким, що порушує вимоги принципу справедливості та розумності, ставлячи одну із сторін договору (ОСОБА_1О.) в невигідне становище перед іншою стороною (ОСОБА_2Ф.), звужуючи його конституційні права та порушуючи вимоги цивільного законодавства (ЗУ "Про іпотеку") щодо істотних умов договору іпотеки.

Ухвалою суду від 18.07.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін (а.с. 18-19).

08.08.2018 року відповідачем ОСОБА_2Ф поданий відзив на позовну заяву, у якому вона просила у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що звернувшись до суду із позовом, ОСОБА_1 не довів і не пояснив, яким чином оспорюваний ним договір іпотеки порушує його права і які обставини про це свідчать. Позивач ОСОБА_1 не заперечує того факту, що між ним та ОСОБА_2, а не будь-якою іншою особою, було укладено та нотаріально посвідчено оскаржуваний договір іпотеки. Дійсно при складенні тексту оспорюваного договору в 1 пункті було допущено технічну описку (помилку) в зазначенні кредитора за основним зобов'язанням і помилково було зазначено замість ОСОБА_2 - ОСОБА_4. Однак, вказана технічна описка (помилка) взагалі не має істотного значення для визначення правомірності та дійсності вказаного договору, оскільки по суті не змінює його істотних умов, оскільки по всьому тексті оспорюваного договору, окрім п. 1, як в його преамбулі та і в частині підписів сторін, зазначено, що кредитором (позикодавцем, іпотекодержателем) за цим договором є ОСОБА_2 і саме її підпис здійснений наприкінці оспорюваного договору. Крім того, в момент укладання та нотаріального посвідчення оспорюваного іпотечного договору позивач ОСОБА_1 був належним чином ознайомлений із текстом оспорюваного правочину і власним підписом фактично визнав і погодився із усіма та кожною його умовою, зокрема, з умовою, викладеною у п. 8. Пункт 8 іпотечного договору лише визначає та встановлює порядок надіслання кореспонденції на ім'я іпотекодавця та випадки, за яких така кореспонденція має вважатися отриманою її адресатом. Жодних обмежень чи втручань у право позивача на свободу пересування та вільного вибору місця проживання вказаний 8 пункт договору не передбачає. З урахуванням цього, посилання позивача на те, що умови укладеного між ним та ОСОБА_2 іпотечного договору порушують його конституційні права є необгрунтованими та безпідставними, а тому не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог про визнання іпотечного договору недійсним. Відповідач у відзиві звернула також увагу на пропущення позивачем строку позовної давності для пред'явлення ним своїх позовних вимог (а.с. 25-30).

29.08.2018 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, в якому обґрунтовано що, забезпечувальні правовідносини, що виникли з оспорюваного договору іпотеки, суперечать вимогам законодавства, що тягне за собою недійсність договору, оскільки ставить одну із сторін в більш невигідне становище перед іншою, покладаючи на неї обов'язки, які порушують її конституційні права. Пункт 10 оспорюваного договору є таким, що порушує вимогу ст. 109 ЖК УРСР, яка встановлює заборону виселення з жилого приміщення без надання іншого постійного жилого приміщення. Вимога п. 11 Договору є такою, що не відповідає законодавства щодо порядку проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а тому її визначення в Договорі підпадає під дію ст. 203, 215 ЦК України (недійсність правочину). Абзац 3 п. 11 Договору є таким, що порушує конституційне право особи на вільний вибір місця проживання (ст. 33 Конституції України), а отже підпадає під дію ст. 203, 215 ЦК України (недійсність правочину). Положення частини 3 статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства врегулювати свої відносини на власний розсуд. Проте оспорюваний Договір, укладений з порушенням вимог законодавства, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання такого договору не дійсним, а тому в даному випадку положення ч. 3 ст. 6 ЦК України застосовуватися не може. Стосовно строку позовної давності зазначено, що ОСОБА_1 є особою не обізнаною в правовому аспекті, а тому дізнався про порушення його прав лише з моменту, як він звернувся за консультацією до адвоката (30.01.2018 року) після звернення стягнення на його квартиру, яка належала йому на праві приватної власності, тому перебіг строку позовної розпочався з 30.01.2017 року, оскільки саме з цього моменту позивачу стало відомо про порушення своїх прав, а тому строк позовної давності не є пропущеним (а.с. 95-99).

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві та у відповіді на відзив відповідача.

Відповідач до судового засідання не з'явилася. Про дату, час і місце судового засідання повідомлена була належним чином. Надала відзив на позовну заяву, у якому виклала свої заперечення проти позову.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, встановив наступне.

01 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований у реєстрі за № 3437 (а.с. 31).

За умовами вказаного договору, загальна сума боргу, що на момент укладення договору за згодою сторін складала в еквіваленті 13 180 доларів США, мала бути повернута позивачем частинами, з розстроченням, не пізніше 01 жовтня 2012 року у порядку та строки, що передбачені Договором позики.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за вищевказаним Договором позики, 01 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 із ОСОБА_2 було укладено Іпотечний договір, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 3440 (а.с. 32-33). За умовами Іпотечного договору в забезпечення виконання зобов'язань позичальника з повернення ОСОБА_2 боргу за Договором позики, ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 в іпотеку квартиру № 54 (п'ятдесят чотири) в будинку № 30/1 (тридцять дріб один) по вулиці Золочівській у м. Харкові.

У зв'язку із невиконанням ОСОБА_1 умов Договору позики ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором позики. Заочним рішенням від 01.06.2013 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 748 567 грн. 58 коп., а також 3 441 грн. судового збору (а.с. 34-35).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2016 року вищевказане рішення було змінено в частині розміру грошових коштів, які підлягають стягненню з ОСОБА_1, а саме стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість на загальну суму 236 052 грн. 47 коп. (а.с. 36-39).

На виконання вказаного рішення, 12 лютого 2016 року ОСОБА_1 виплатив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 233 715 грн. 32 коп. та судовий збір у розмірі 2 337 грн. 15 коп.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування позикою, трьох відсотків річних та неустойки. 09 червня 2016 року Ленінським районним судом м. Харкова було ухвалено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, а саме: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за період з 11 квітня 2013 року по 27 січня 2016 року проценти за користування коштами в сумі 138 165 грн. 48 коп., три проценти річних від простроченої поверненням суми боргу у розмірі 27 588 грн. 19 коп., та неустойки за період з 27 січня 2015 року по 27 січня 2016 року в сумі 165 753 грн. 67 коп., а всього 331 507 грн. 34 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 3 315 грн. 07 коп. (а.с. 40-41).

27 квітня 2017 року апеляційним судом Харківської області вищевказане рішення було залишено без змін (а.с. 42-43).

11 жовтня 2016 року ОСОБА_2 засобами поштового зв'язку направила боржнику ОСОБА_1 письмову вимогу про усунення порушення зобов'язань з повернення боргу за Договором позики, з викладом їх стислого змісту та вимогою про виконання порушеного зобов'язання у тридцятиденний строк, з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі її невиконання (згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку»), а також з вимогою про добровільне виселення з квартири, що є предметом іпотеки (в порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку») (а.с. 44-48).

Письмову вимогу ОСОБА_1 отримав 17 та 15 жовтня 2016 року відповідно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с. 48 зворотня сторінка). Таким чином, позивач ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про порушення ним умов Договору та про його обов'язок повернути відповідачу ОСОБА_2 борг.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Згідно до норми ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь - якого збільшення цієї суми, яке було передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Пунктом 11 укладеного між кредитором (позикодавцем, іпотекодержателем) ОСОБА_2 та ОСОБА_1 іпотечного договору сторони визначили декілька позасудових способів звернення стягнення на предмет іпотеки, серед яких право іпотекодержателя обернути у свою власність заставлене в іпотеку майно (в порядку 37 Закону України «Про іпотеку») в рахунок виконання забезпеченого цією іпотекою зобов'язання.

Оскільки боржник ОСОБА_1 взяті на себе зобов'язання і борг кредитору ОСОБА_2 не повернув, з метою задоволення своїх вимог за Договором позики від 01 жовтня 2010 року, ОСОБА_2 звернулась до нотаріуса, як державного реєстратора, із заявою про державну реєстрацію за нею права власності на предмет іпотеки.

Разом із відповідною заявою про державну реєстрацію за нею права власності на предмет іпотеки ОСОБА_2 подала приватному нотаріусу оригінали всіх необхідних документів на підтвердження виникнення у неї безспірного права на звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: оригінали договору позики та іпотечного договору, заяву ОСОБА_1 щодо факту не перебування ним в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах, оригінал правовстановлюючого договору купівлі-продажу разом з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витягом з державного реєстру іпотек та витягом про реєстрацію в ЄР заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, оригінали технічної документації на іпотечне майно, оригінал звіту про незалежну оцінку іпотечного майна задля визначення вартості нерухомого майна станом на момент набуття на нього права власності, а також направлену на поштову адресу боржника кредитором письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов'язань за договором позики з викладом стислого змісту порушених зобов'язань, вимогою про виконання порушеного зобов'язання у тридцятиденний строк з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі її невиконання, зі знаками поштової оплати - описами вкладення в цінний лист, квитанціями про сплату послуг поштового зв'язку та рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.44-77).

25січня 2017 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 на виконання п. 2 ч. 1 ст. 10 та ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зареєструвала право власності на квартиру № 54, що розташована за адресою: місто Харків, вулиця Золочівська, в будинку № 30/1 за ОСОБА_2 (а.с. 77). Таким чином, ОСОБА_2 було задоволено її вимоги кредитора в позасудовому порядку - шляхом набуття нею права власності на предмет іпотеки.

Крім того, у січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в Ленінський районний суд м. Харкова із позовом до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_2, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріусу ОСОБА_5 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого внесено запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2; визнати протиправними дії приватного нотаріусу ОСОБА_5, що полягють у внесенні запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення індексний № 33598138 від 27 січня 2017 року; скасувати запис про право власності на зазначену квартиру.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій та скасування запису було відмовлено (а.с. 80-82).

Згідно ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не приймає до уваги посилання позивача, що оспорюваний Договір іпотеки суперечить положенням ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», оскільки він укладений нібито не у якості забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором ОСОБА_2, а як засіб забезпечення перед іншою особою, яка не є кредитором за основним зобов'язанням.

Так, по всьому тексті оспорюваного договору, окрім п. 1, як в його преамбулі та і в частині підписів сторін, зазначено, що кредитором (позикодавцем, іпотекодержателем) за цим договором є ОСОБА_2 і саме її підпис здійснений наприкінці оспорюваного договору. В інформації Державних реєстрів іпотек та заборон відчуження на нерухоме майно іпотекодержателем за договором іпотеки від 01 жовтня 2010 року зареєстрована саме ОСОБА_2.

Очевидно, що при складенні тексту оспорюваного Договору в 1 пункті було допущено технічну описку (помилку) в зазначенні кредитора за основним зобов'язанням. Вказана технічна описка (помилка) не має істотного значення для визначення правомірності та дійсності вказаного договору, оскільки по суті не змінює його істотних умов. Крім того, сам позивач ОСОБА_1 не заперечує того факту, що між ним та ОСОБА_2, а не будь-якою іншою особою, було укладено та нотаріально посвідчено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2.

Таким чином описка (помилка) в зазначені особи кредитора жодним чином не впливає та не може вплинути на дійсність оспорюваного Договору іпотеки, оскільки зареєстрована в установленому законом порядку інформація по вказаному договору підтверджує той факт, що кредитором (позикодавцем, іпотекодержателем) у правовідношеннях із позивачем ОСОБА_1 виступає саме ОСОБА_2

Стосовно посилання позивача на те, що в оспорюваному Договорі іпотеки не має посилання щодо видачі заставної або посилання на те, що вона відсутня, суд зазначає, що в п. 13 сторони визначили, що «Випуск заставної не передбачений Договором».

Тобто, вимоги п. 4 ч. 4 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» щодо обов'язкової умови іпотечного договору про посилання на видачу заставної або її відсутність сторонами було дотримано, у зв'язку з чим посилання позивача на невідповідність оспорюваного договору вимогам закону є безпідставними.

Стосовно посилання позивача на те, що положення п. 8 оспорюваного Договору іпотеки суперечать основному конституційному принципу свободи пересування та вільного вибору місця проживання, суд зазначає наступне.

Так, п. 8 оспорюваного Договору іпотеки передбачено, що сторони дійшли згоди про те, що будь-яка кореспонденція на ім'я іпотекодавця має надсилатися на адресу його мешкання, задекларовану в цьому договорі. Така кореспонденція має вважатися отриманою іпотекодавцем в день її надходження на поштове відділення, що обслуговує дім за цією адресою, незалежно від того, чи отримав іпотекодавець її особисто, та незалежно від причин неотримання особисто.

Так, достатнім доказом отримання іпотекодавцем кореспонденції від ОСОБА_2 або від її представника та/або від нотаріуса має сприйматися будь-який поштовий документ, що підтвердить її надходження до зазначеного поштового відділення. А поштовий документ, згідно з яким іпотекодавець не проживає за зазначеною вище адресою або який повернувся з відміткою «за закінченням терміну зберігання», має сприйматися достатнім доказом: відмови іпотекодавця від виконання зобов'язань за цим договором, невиконання іпотекодавцем вимоги про дострокове повернення всієї позики та виникнення у кредитора права дострокового повернення всієї позики і права звернення стягнення на майно, заставлене іпотекодавцем у забезпечення виконання зобов'язань за договором позики.

Пунктом 16 Договору іпотеки визначено, що сторони, діючи свідомо і добровільно, на власний розсуд, без збігу тяжких обставин, а саме: такий майновий стан або особистий стан сторін Договору чи їх близьких (крайня нужденність, хвороба і т. ін.), які примусили б укласти Договір на вкрай невигідних для них умовах, без будь-якого примусу як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків обумовлених договором, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, обумовлених вище, діючи без впливу, обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений Договір, у тому числі, з вимогами щодо недійсності договору, уклали вказаний договір.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, ще в момент укладання та нотаріального посвідчення оспорюваного іпотечного договору позивач ОСОБА_1 був належним чином ознайомлений із текстом оспорюваного правочину і власним підписом фактично визнав і погодився із усіма та кожною його умовою, зокрема, з умовою, викладеною у п. 8.

При цьому, за будь-яких обставин, викладений в п. 8 порядок надіслання кореспонденції та умови її отримання в жодному випадку не міг та не може порушити конституційне право позивача на свободу пересування та вільного вибору місця проживання, оскільки іпотечний договір не може зобов'язати особу не залишати визначене місце проживання та/або перебування. Пункт 8 іпотечного договору лише визначає та встановлює порядок надіслання кореспонденції на ім'я іпотекодавця та випадки, за яких така кореспонденція має вважатися отриманою її адресатом. Жодних обмежень чи втручань у право позивача на свободу пересування та вільного вибору місця проживання вказаний 8 пункт договору не передбачає.

На підставі викладеного суд вважає, що позов ОСОБА_1 є безпідставним та необґрунтованим. Обставини, на які позивач посилається, є недоведеними, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення заявлених вимог.

Крім того, до вимог позивача про визнання договору іпотеки недійсним застосовується встановлена ст. 257 ЦК України загальна позовна давність тривалістю у три роки.

З позовною завою ОСОБА_1 звернувся до суду 03 травня 2018 року.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки оспорюваний позивачем іпотечний договір був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 01 жовтня 2010 року, позивач мав право пред'явити свій позов про визнання договору іпотеки недійсним не пізніше 01 жовтня 2013 року. Таким чином, позивач також звернувся до суду зі спливом встановленого законом трирічного строку позовної давності для пред'явлення вимог про визнання договору іпотеки недійсним.

Суд не приймає до уваги посилання представника позивача стосовно того, що про порушення прав позивач дізнався з моменту консультації адвоката, оскільки як вже зазначалось вище позивач уклав Договір іпотеки 01.10.2010 та з його текстом був ознайомлений саме у день укладання Договору.

На підставі викладеного, суд вважає відмовити у задоволенні позовних вимог у звязку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст. ст. 13, 19, 77-81, 259, 263-265, 274, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 257, 261, 627 ЦК України, ст.ст. 7, 37 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня оголошення рішення.

Повний текст рішення складено 21 грудня 2018 року.

Суддя В.В. Вікторов