Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 369/4549/16-ц

провадження № 61-34421св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя - доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року у складі судді Пінкевич Н. С. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 26 липня 2017 рокуу складі колегії суддів: Приходька К. П., Голуб С. А., Іванової І. В.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання права власності.

Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1983 року до 1995 року. Під час шлюбу ОСОБА_5 отримала у спадок житловий будинок по АДРЕСА_1 у якому вони проживали сім'єю разом з дітьми. Під час спільного проживання спірний будинок було перебудовано. Значно покращено житлові умови проживання всієї сім'ї, добудовано другий поверх у будинку, гараж, літню кухню, сарай, туалет, душ, погреб, тому позивач вважав це майно спільною сумісною власністю подружжя. Після звернення відповідача з проханням про зняття з реєстрації за адресою спірного будинку, йому стало відомо, що це майно оформлено лише на ОСОБА_5

Позивач вважав, що таким чином порушено його право на володіння, розпорядження та користування належним йому майном.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд, з урахуванням положень статей 60-63, 68-72, 74, 8 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статей 328, 355, 357, 364, 368, 370, 372, 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) поновити строк позовної давності, визнати 1/2 частину будинку (домоволодіння), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 рокуу задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право власності на житловий будинок у ОСОБА_5 виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину, тому не може бути віднесено до спільної сумісної власності подружжя. В матеріалах справи відсутні будь-які докази проведення перебудов, часу їх здійснення, джерело фінансування, їх вартості, зміни вартості будинку через проведені поліпшення. Покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не є належними доказами за цими обставинами в розумінні статей 59, 60 ЦПК України 2004 року.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права.

31 серпня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив ухвалені у справі судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не розглянув позов по суті заявлених позовних вимог, а ухвалив рішення, яким відмовив у задоволенні позову щодо майна, відносно якого немає спору.

Заявник у касаційній скарзі звертає увагу на те, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, залишив поза увагою, що він позовних вимог щодо основної частини будинку, одноповерхового старого житлового будинку під літерою «А» розміром 9,08 м х 6,04 м, загальною площею 29,17 кв.м, який належить особисто ОСОБА_5 не заявляв, натомість просив визнати право власності на 1/2 частину спірного будинку, як спільну сумісну власність за виключенням частини спірного будинку, який належить на праві власності ОСОБА_6 (дочці) та частини будинку, який належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Крім того, заявник зазначив, що суд не встановив юридичного факту проживання його разом із відповідачем та їхніми дітьми у спірному будинку з 1986 року до 2016 року.

Також заявник вказував на те, що йому було відмовлено у призначенні експертизи, у витребуванні витягу (відомостей) з поземельної книги та копії документації із землеустрою земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, по АДРЕСА_1 в Управлінні Держгеокадастру, що унеможливило розгляд вимоги про розподіл спільно нажитого майна, визначення експертної вартості основної частини, добудови та перепланування будинку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

01 червня 2018 року справу № 369/4549/16-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 вересня 2018 року ухвалою Верховного Суду цю справу призначено до судового розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 1983 року до 08 лютого 1995 року.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 16 травня 1986 року державним нотаріусом Першої київської обласної державної нотаріальної контори ОСОБА_5 успадкувала житловий будинок, цегляний, критий залізом, загальною площею 29,17 кв.м.

21 березня 1997 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області посвідчено свідоцтво про право власності, яким було проведено поділ майна подружжя - ОСОБА_4 та ОСОБА_5

14 липня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування 33/100 частин житлового будинку, відповідно до умов якого предметом цього договору є житловий будинок, 33/100 частини якого відчужуються за договором, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці, що находиться на території Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та має наступні характеристики: житлова площа 65,9 кв.м, загальна площа 141,0 кв.м, біля житлового будинку є: сарай літера «Б», погріб під літерою «Б», літня кухня літера «В», вбиральня літера «Г», навіс літера «Д», огорожа № 1, № 2, колодязь № 3.

Відповідно до статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 6 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) визначено, що захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов'язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом.

Пунктом 4 Перехідних та Прикінцевих положень Цивільного кодексу України передбачено, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно зі статтею 22 КпШС України, у редакції чинній на час набуття права власності на спірний будинок, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Частиною першою статті 24 КпШС України було передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.

Частиною першою статті 25 КпШС України було визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя (аналогічні положення містить стаття 62 СК України).

Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що спірний житловий будинок, у період перебування у шлюбі з ОСОБА_5, значно збільшився у своїй вартості, оскільки за рахунок спільних трудових та грошових затрат ними було здійснено капітальний ремонт спірного будинку, а також перебудовано та добудовано сам другий поверх будинку, а також певні господарські будівлі і споруди.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, дотримуючись вимог статей 212-215 ЦПК України 2004 року, визначився правильно з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у рішенні.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Проте, для застосування передбачених зазначеною статтею правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися внаслідок затрат подружжя і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкту, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна, як об'єкту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції перевірив належним чином зміст позовних вимог, з якими позивач звернувся за захистом свого порушеного права та обґрунтовано виходив з того, що право власності на спірний житловий будинок у відповідача ОСОБА_5 виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину, тому не може бути віднесено до спільної сумісної власності подружжя. Крім того в матеріалах справи відсутні будь-які докази проведення перебудов, часу їх здійснення, джерело фінансування, їх вартості, зміни вартості будинку через проведені поліпшення.

Крім того, судами також звернуто увагу на те, що 21 березня 1997 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області було посвідчено свідоцтво про право власності, яким було проведено поділ майна подружжя - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, тобто позивач скористався своїм правом щодо поділу майна подружжя, проте питання щодо поділу спірного будинку не порушував.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, обґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції.

Доводи ОСОБА_4 у касаційній скарзі про те, що суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою те, що він позовних вимог щодо основної частини будинку, який належить особисто ОСОБА_5 не заявляв, натомість просив визнати право власності на 1/2 частину спірного будинку, як спільну сумісну власність за виключенням частини спірного будинку, який належить на праві власності ОСОБА_6 (дочці) та частини будинку, який належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину, є необґрунтованими, оскільки відповідно до прохальної частини уточненої позовної заяви (а.с. 115-117) позивач просив визнати 1/2 частину будинку (домоволодіння), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4, інших позовних вимог матеріали справи не містять.

Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального і порушенням норм процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 26 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик