ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/571/18 Справа № 205/5292/15 Суддя у 1-й інстанції - Шавула В.С. Суддя у 2-й інстанції - Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Каратаєвої Л.О.,

при секретарі Шило С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним та неукладеним, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 17 серпня 2014 року на підставі договору позики, укладеного із ОСОБА_1, розписка за яким власноручно була написана ОСОБА_2, він передав останнім грошові кошти в сумі 20000,00 доларів США. Відповідачі своїх зобов'язань з повернення позики не виконали. Тому позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь грошові кошти в розмірі 444254,17 грн. (сума боргу за договором позики - 436963,46 грн., 3% річних - 7290,71 грн.), а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 3775,80 грн. (а.с. 2-5, 65-66 т.1).

У вересні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до із зустрічним позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи його тим, що 17 серпня 2014 року договору позики не укладали, гроші не отримували, а написані власноручно ОСОБА_2 договір та розписка від 17 серпня 2014 року були написані нею як зразок для ОСОБА_1, щоб у подальшому ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали цей договір. Позивачі за зустрічним позовом, уточнивши позовні вимоги, просили визнати договір позики від 17 серпня 2014 року та додаток до нього - розписку від 17 серпня 2014 року про отримання грошових коштів неукладеним та недійсним (а.с. 67-70, 80-85 т.1).

Справа слухалась судами неодноразово, рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2015 року, з врахуванням ухвал цього ж суду про виправлення описок від 19 жовтня 2015 року та від 26 жовтня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики в розмірі 444254,17 грн., з якої 436963,46 грн. - сума основного боргу, 7290,71 грн. - 3% річних за користування; стягнуто із ОСОБА_1 на користь позивача судовий збір в сумі 3775,80 грн., в іншій частині первісних позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним та неукладеним відмовлено (а.с. 101-105, 119, 130 т.1).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставлять питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні первісних позовних вимог про стягнення коштів та задоволення зустрічного позову про визнання договору позики неукладеним та недійсним (а.с. 134-143 т.1).

Справа двічі розглядалась судом касаційної інстанції. Постановою Верховного Суду від 05.09.2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково; рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.10.2016 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, які долучені до матеріалів справи, а також розміщенням відповідного оголошення про слухання справи на веб-сайті судової влади (а.с. 148 т.3). Відповідач за зустрічним позовом (позивач за первісним) ОСОБА_3 про слухання справи повідомлений, що підтверджується, зокрема, його особистою письмовою заявою від 18.12.2019 року, яка долучена до матеріалів справи. Заява ОСОБА_3 від 18.12.2018 року про відкладення розгляду справи «у зв»язку з відсутністю адвоката» є необґрунтованою, оскільки в ній не зазначено про наявність поважних причин неявки певного адвоката; будь-які докази щодо поважності причин неявки адвоката ОСОБА_3 не представлені. Колегія враховує, що у т.2 на а.с. 128, 129, 130 наявні витяг з договору щодо правової допомоги №55 від 21.09.2016 року, який було укладено ОСОБА_3 з адвокатом ОСОБА_5 на строк три роки, тобто до 21.09.2019 року, а також наявні копія ордеру ДП №393, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2294/10 вищевказаного адвоката; будь-яких доказів чи заяв щодо розірвання вказаного договору про надання правової допомоги ОСОБА_3 суду не надано. Крім того, ОСОБА_3 не повідомлено про наявність поважних причин його особистої неявки у судове засідання 18.12.2018 року, відповідні докази суду не надані.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що на підтвердження позовних вимог позивачем за первісним позовом надано договір позики від 17 серпня 2014 року, викладений у простій письмовій формі, згідно якого позикодавець ОСОБА_3 передав позичальнику ОСОБА_1 20000,00 дол. США (а.с. 7-9 т.1).

Також суду надано оригінал розписки від 17 серпня 2014 року, згідно якої ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_3 20000,0 дол. США, які були передані їй (а.с. 56 т.1).

Факти написання та підписання вказаних вище договору і розписки особисто відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 визнається позивачем та відповідачами за первісним позовом, що підтверджується письмовими матеріалами даної цивільної справи, поясненнями сторін у судових засіданнях, що відображено у звукозаписах та протоколах судових засідань, а тому в силу вимог ст. 61 ЦПК України не потребує доказування.

Позивачем було направлено на адресу відповідача ОСОБА_1 письмову вимогу від 29.12.2014 року про повернення суми боргу в розмірі 20000,00 дол. США, яка була отримана останньою 29.12.2014 року (а.с. 11-12).

Судом встановлено, що матеріалами справи спростовується факт передачі позивачем будь-кому з відповідачів коштів у визначеній сумі (аудіо запис судового засідання 17 вересня 2015 року). Так, під час судового засідання 17 вересня 2015 року позивачем ОСОБА_3 зазначено, що вказана у договорі позики від 17.08.2014 року сума у розмірі 20000,0 дол. США є боргом відповідачів за невиконані грошові зобов»язання у минулому, які станом на січень 2014 року, згідно звірок позивача, становили 244000,00 грн. (а.с. 60-61 т.1).

Крім того, суду не представлено будь-яких доказів щодо уповноваження ОСОБА_1 інших осіб, у тому числі ОСОБА_2, на укладення оспорюваний боргових документів.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, ? незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Частиною 2 вказаної вище статті встановлено, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Договір позики є реальним, одностороннім договором (оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права).

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі висновки викладені у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, встановивши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 при укладенні договору позики від 17 серпня 2014 року фактично грошові кошти в розмірі 20000,00 дол. США не отримували; приймаючи також до уваги, що ОСОБА_1 не уповноважувала на укладення від її імені договорів позики ОСОБА_2, - колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення первісних позовних вимог про стягнення з відповідачів грошової суми за договором позики в розмірі 436963,46 грн. та 3% річних в розмірі 7290,71 грн. на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

При вирішенні зустрічного позову колегія виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з ч.ч. 2-5 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частини 1, 3 статті 215 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За правилами ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до вимог частини 1 статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (ч. 2 ст. 1051 ЦКУ).

Згідно роз'яснень пунктів 4, 6 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику у справах про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Виходячи з викладеного, встановивши, що при оформленні договору позики 17 серпня 2014 року, позикодавцем ОСОБА_3 так і не було передано позичальнику ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 20000,00 дол. США, - колегія приходить до висновку, що вказаний договір є неукладеним.

Більше того, як встановлено судом, договір позики від 17.08.2014 року та розписка про отримання коштів написала власноручно ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1, однак остання не уповноважувала ОСОБА_2 представляти свої інтереси, зокрема, щодо укладення договору позики.

Оскільки неукладений договір не породжує для сторін прав та обов'язків; визнання його неукладеним в судовому порядку не передбачене; враховуючи, що відсутні підстави для визнання недійсним неукладеного правочину, - колегія дійшла висновку, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним та неукладеним задоволенню не підлягають.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, що призвело до неправильного вирішення спору, тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів.

За змістом ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2задоволено частково, рішення суду першої інстанції, зокрема, в частині задоволених первісних позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вимог про стягнення боргу; враховуючи ставки судового збору, які діяли на момент подачі первісного позову та апеляційної скарги, з позивача за первісним позовом необхідно стягнути на користь апелянтів судові витрати у вигляді сплаченого при поданні апеляційної скарги судового збору в розмірі по 2009,70 грн., кожному (3654,00 грн. х 110% / 2), що підтверджується квитанцією від 16.10.2015 року (а.с. 133 т. 1).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2- задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2015 року - скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним та неукладеним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2), ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3) судові витрати в розмірі по 2009 (дві тисячі дев'ять) грн. 70 коп., кожному.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді