РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Калюжної В.В., за участю секретаря судового засідання Кудряшової Ю.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжі цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: ОСОБА_2, про видачу обмежувального припису

за участю заявника ОСОБА_1, представника заявника ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в особі представника адвоката ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, у вигляді: заборони ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче ніж на 200 метрів до місця проживання (АДРЕСА_1), роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1; перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_1; переслідувати ОСОБА_1 або у будь-який спосіб спілкуватися з нею.

Вимоги заяви обґрунтовані тим, що з часу розірвання шлюбу із ОСОБА_2 заявник ОСОБА_1 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначена квартира належить їй на праві приватної власності. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2010 року ОСОБА_2 було знято з реєстрації. Рішення набрало законної сили.

Проте, не дивлячись на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинили шлюбні відносини, ОСОБА_2 було знято з реєстрації де проживає наразі заявниця, останній постійно вчиняє домашнє насильство, умисно вчиняє сварки, що призводять до психологічних страждань, емоційної залежності та погіршення якості життя заявниці.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2018 року відкрито провадження у справі про видачу обмежувального припису.

Заявник та її представник у судовому засіданні заяву підтримали та просили її задовольнити з підстав, викладених у заяві.

Зацікавлена особа ОСОБА_2 заперечення на подану заяву на адресу суду не направив, в судове засіданні не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, у відповідності до ч. 2 ст. 350-5 ЦПК України, його неявка не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши доводи заявника та її представника, суд приходить до наступного висновку.

Судом було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувалиу зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 1993 року, який на теперішній час розірвано.

Заявник ОСОБА_1 проживає у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, яка належить їй на праві приватної власності на підставі договору дарування від 29.01.2001 року, що підтверджується рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя по справі від 15 листопада 2010 року, яким ОСОБА_2 було знято з реєстрації за зазначеною адресою.

Доводи заявника ОСОБА_1 щодо вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, сварок, наслідком яких є психологічні страждання заявника та погіршення якості її життя знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи судом. Надані заявником матеріали позову підтверджують її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинення неправомірних дій ОСОБА_2 відносно неї.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Україна, як кожна держава учасниця, що ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, взяла на себе негативні та позитивні зобовязання щодо забезпечення прав і свобод, викладених у Конвенції та протоколах до неї. Це означає, що з одного боку держава зобовязується утримуватися від порушень прав і свобод людини через дії своїх повноважних осіб (негативні зобовязання), а з іншого охороняти права і свободи людини від порушення їх з боку приватних осіб (позитивні зобовязання).

Згідно з визнаними Україною міжнародними стандартами насильство в сімї виступає грубим порушенням прав людини і посягає на основні соціальні цінності життя людини, честь та гідність, недоторканність та безпеку, власність та приватне життя, а також на право дітей на виховання у сімейному середовищі.

Базовим нормативно-правовим актом, що визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон).

Відповідно до п. 3 ч. 1ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сімї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сімєю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до зазначеної статті Закону психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи.

Під фізичним насильством закон визначає форму домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Положеннями статті 4 цього закону передбачено, що діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, ґрунтується, в тому числі на засадах:

- гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини;

- належної уваги до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;

- визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства;

- поваги та неупередженого і небайдужого ставлення до постраждалих осіб з боку суб'єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;

- врахування особливих потреб та інтересів постраждалих осіб, зокрема осіб з інвалідністю, вагітних жінок, дітей, недієздатних осіб, осіб похилого віку.

Згідно з положеннями ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обовязків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

За п. 9 ч. 1 ст.1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Отже аналіз вищевказаних положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дає підстави вважати, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим спеціальним заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Приписами частини 8 ст. 26 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що порядок видачі судом обмежувального припису визначається ЦПК України.

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Враховуючи усі надані заявником докази, з огляду на встановлені судом обставини, зокрема на відповіді з правоохоронних органів за період з 2016 року по 2018 рік, пояснень заявника, суд вважає доведеною ту обставину, що заявник зазнала психологічного насильства, і ці дії, викликали у заявника обґрунтовані побоювання за свою безпеку.

За таких обставин, суд вважає обґрунтованим ризик можливого вчинення ОСОБА_2 в майбутньому домашнього насильства щодо заявника, а тому, вона, як жертва домашнього насильства потребує захисту з боку держави.

З огляду на наведене та з ціллю недопущення травмування заявника, суд дійшов висновку про обґрунтованість заяви та необхідність видачі обмежувального припису із запропонованими заявником заходами тимчасового обмеження прав заінтересованої особи.

Тимчасове обмеження прав ОСОБА_2 на переконання суду є співмірним з його протиправною поведінкою по відношенню до заявника, а також сприятиме запобіганню та протидії психологічному та фізичному насильству, відповідатиме меті цих заходів.

Однак суд вважає за необхідне задовольнити заяву частково, адже перший та другий вид тимчасового обмеження виключають один одного.

Згідно із ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 259, 294, 350-1 - 350-8 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису - задовольнити частково.

Видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, НОМЕР_1, строком на 6 (шість) місяців, а саме:

- заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче ніж на 200 (двісті) метрів до місця проживання ОСОБА_1 (АДРЕСА_2), роботи (Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, 2-б);

- заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби звязку особисто і через третіх осіб.

Копію рішення направити до Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області для виконання.

Допустити негайне виконання рішення суду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: В.В.Калюжна