Справа № 265/2337/18
Провадження № 2/265/872/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

17 липня 2018 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Мельник І.Г.,

за участю секретаря судового засідання Гусєвої К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

14 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовом до ОСОБА_2 та в останній редакції уточненої позовної заяви просить суд визнатиза нею право власності на нерухоме майно - житловий будинок №107 з відповідними до нього господарським прибудовами та спорудами, який розташований по вулиці Межовій в місті Маріуполі. В обгрунтування позову зокрема зазначила, що 22 вересня 1998 року, вона придбала у ОСОБА_2 домоволодіння №107 по вулиці Межовій в місті Маріуполі. Відповідний договір купівлі-продажу був зареєстрований на Маріупольської універсальної товарної біржі. Власником домоволодіння стала вона на підставі біржового контракту №22897.Після чого, зареєструвала в КП «Маріупольське БТІ» вище зазначений договір купівлі-продажу (біржовий контракт) на домоволодіння №107, реєстраційний номер 16020. Всі істотні умови договору були сторонами виконані у повному обсязі, а у неї виникло право власності на це будинок і претензії з моменту підписання і по цей час у сторін відсутні.В подальшому, при усному зверненні до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Маріупольської міської ради їй повідомили, що на сьогоднішній день біржовий контракт не входить до переліку документів, які підлягають державної реєстрації. На теперішній час договір укладений на Маріупольської універсальній товарній біржі, не відповідає вимогам діючого в той період законодавства, а саме змістом ст.227 ЦК УРСР. При оформленні договору купівлі-продажу в 1998 році не було дотримано вимоги закону про нотаріальну форму договору.Таким чином, вона зараз не може розпорядитися своїм нерухомим майном домоволодіння №107 по вулиці Межовій в місті Маріуполі.Посилаючись, зокрема на ст.ст.15, 16, 316, 319, 321, 391,392, 657 ЦК Украины, просить судзадовольнитиїїпозовнівимоги у повномуобсязі.

В судове засідання ОСОБА_1 не зявилась, надавшисуду заяву по розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідач ОСОБА_2 викликалась в судове засідання за останнім відомим місцем проживання, а також шляхом розміщення повідомлення про виклик до суду на офіційному сайті «ОСОБА_3 України».

Таким чином, враховуючи вимоги розумних строків розгляду цивільної справи в суді, а також інтереси не тільки відповідача, а й позивача, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

ОСОБА_3 встановлено, що 22 вересня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на Маріупольській універсальній товарній біржі було укладено біржовий контракт № 22897 (договір купівлі продажу).

Відповідно до вказаного договору купівлі продажу, відповідач ОСОБА_2 зобовязалась передати у власність, а ОСОБА_1 оплатити та прийняти у власність домоволодіння №107 по вулиці Межовій в місті Маріуполі. Згідно з п.1.5. розрахунок за договором було проведено до його укладання.

Вирішуючи цю справу по суті, суд перш за все виходить з принципу дії закону у часі, передбаченого зокрема ст.5 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), а саме: акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

На момент укладання спірного договору купівлі - продажу (біржового контракту №22897) від 22.09.1998 року, майнові і пов'язані з ними особисті немайнові відносини громадян регулювалися Цивільним кодексом Української РСР 1963 року (надалі ЦК 1963 року).

Стаття 225 ЦК 1963 року передбачала, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Відповідно до ст.128 ЦК 1963 року, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст.227 ЦК 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен був бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягло недійсність договору.

10.12.1991 року набрав чинності Закон України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року. Відповідно до змісту постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року №1957-ХІІ, законодавчі акти України повинні були бути приведені у відповідність із Законом України «Про товарну біржу».

При цьому, ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (у редакції, що діяла на час укладання договору купівлі - продажу №22897 від 22.09.1998 року) передбачала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Частина 1 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (у редакції, що діяла на час укладання спірного договору) визначала, що біржовою операцією визнавалася угода, що відповідала сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Склад осіб та зміст укладеного договору купівлі - продажу (біржового контракту №22897) від 22.09.1998 року (продавцем був ОСОБА_2 власникдомоволодіння №107; предметом договору була купівля продаж нерухомого майна; договір було укладено через брокерів біржі; договір зареєстровано на біржі 22.09.1998 року) на думку суду, відповідає вимогам, передбаченим ст.225 ЦК 1963 року та ч.1 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (у редакції, що діяла на час укладання договору).

У звязку з цим, суд приходить до висновку, що біржова угода у вигляді договору купівлі - продажу (біржового контракту №22897) від 22.09.1998 рокуміж сторонами була укладена з дотриманням форми, передбаченої законодавством, яке діяло на той час. А отже у ОСОБА_1, як покупця за вказаним договором, належним чином виникло право власності на домоволодіння №107 по вулиці Межовій в місті Маріуполі.

Доказів, які б спростовували вищевказані висновки суду або підтверджували право власності за спірну квартиру за іншими особами суду не надано.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У позовній заяві позивач стверджує, що вона не може належним чином реалізувати своє право власності на домоволодіння №107, а саме розпорядитися ним на власний розсуд.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема й визнання права.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги є обгрутнованими та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 13, 76, 81, 89, 259, 264, 265, 273, 280 283, 289 ЦПК України, ст.ст.5, 16, 372, 392 ЦК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухомого майназадовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 2/6 частини нерухомого майно, а саме: жилий будинок №44, з відповідними до нього господарськими прибудовами та спорудами, який розташований за адресою: вул.Салтикова - Щедріна у м.Маріуполі Донецької області.

Це рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Це рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до Апеляційного суду Донецької області до або через відповідний суд. У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення складено 17 липня 2018 року.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою: 87500, Донецька область, м.Маріуполь, вул. Межова будинок 107; реєстраційний номер облікової картки платника податків.

Відповідач: ОСОБА_2, паспорт: ВВ085248 виданий 12 листопада 1997 року Орджонікідзевським РВ Маріупольського ГУ УМВС України в Донецькій області.

Суддя І.Г.Мельник