СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/12235/17

пр. № 2/759/1916/18

14 вересня 2018 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,

секретаря судового засідання Чернишук К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

у серпні 217 р позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд визнати недійсним кредитний договір №Р99.72221 від 29.08.2015 та звільнити позивача віл сплати судового збору.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що позивач в порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не отримувала та не ставила підпису на жодній довідці чи повідомленні як окремому документі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, що п. 1.4. Кредитного договору, який передбачає щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості (комісія) в розмірі 1,75 % від початкової суми кредиту, є несправедливим та таким, що суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що п. 5.4. Кредитного договору, в якому міститься третейське застереження, суперечить п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», а також безстрокове право Банку на використання та обробку персональних даних Позичальника, передбачене п. 5.9. Кредитного договору, є порушенням норм п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних».

Позивач у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду повідомлена належним чином, у прохальній частині позовної заяви просила слухати справу без її участі (а.с. 10).

Представник відповідача будучи належним чином повідомлений про слухання справи у судове засідання не з'явився, натомість 02.11.2017 надійшли заперечення в яких просив відмовити у задоволенні позову (а.с. 23-27).

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Частинами 1, 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Також, положення ст. 230 та ч. 1 ст. 236 ЦК України передбачають, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела в оману другу сторону щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним; правочин визнаний судом недійним, є недійсним з моменту його вчинення.

Судом встановлено, що 29.08.2015 між ОСОБА_2 та ПАТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір №Р99.190.72221 відповідно до умов якого позивач отримала кредит (грошові кошти) на поточні потреби у розмірі 18280 грн 00 коп., включаючи витрати на страховий платіж, відповідно до п. 1.2 кредитного договору у день підписання даного договору строком 24 місяці, із кінцевим терміном повернення до 29.08.2017, та 22,0000% річних від залишкової суми кредиту.

Відповідно до пункту 1.4. Кредитного договору за обслуговування кредиту Банком Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у розмірі: 1,75 % від початкової суми кредиту.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь- яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. З урахуванням вищезазначеного, до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема можуть відноситися: відкриття поточного (карткового) рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості, тощо.

Таким чином, можна зробити висновок, що розрахункове обслуговування чи обслуговування кредитної заборгованості є супутньою послугою, за надання якої можливо встановлення комісії.

Згідно з п. 8 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

У відповідності до п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2007 № 168 банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю.

При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.

Разом з тим, з умов Кредитного договору убачається, що договором визначена сума кредиту, строк (кінцевий термін повернення кредиту), процента ставка, порядок його видачі та повернення, строки.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Кредитний договір підписаний сторонами, містить детальний опис його предмету (умови, права та обов'язки сторін, відповідальність сторін, строк дії договору, врегулювання спорів та інше). В момент підписання кредитного договору позивачка отримала його примірник.

Підписання даного кредитного договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ч. 3 ст. 6 ЦК України ).

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 5.1. Кредитного договору Позичальник заявляє та гарантує, що: уся інформація, відомості та документи (у тому числі ті що містяться в даному Договорі та кредитній справі Позичальника у Банку), які повідомлені та надані ним Банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності; кредит одержується ним на поточні потреби та не пов'язаний із підприємницькою діяльністю; Банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним Законом він ознайомлений; Банк надав йому інформацію передбачену ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; він ознайомлений з тарифами Банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу даного Договору йому вручено Банком при підписанні даного Договору; умови даного Договору він вважає справедливим і таким, що відповідають його інтересам, а також надає свою згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про нього, а також третім особам, у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань.

Посилаючись на цей пункт кредитного договору, позивач вважає, що відповідач не повідомив їй в належній формі перелік інформації, передбачений ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Проте це не відповідає дійсності. Адже вся інформація, передбачена ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення договору), була доведена Позичальнику не лише у п. 5.1. Кредитного договору, а ще й перед укладенням Договору, про що ОСОБА_1 особисто підписалася у Довідці-повідомленні від 29.08.2015 (а.с. 29).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Також даною статтею визначені права та обов'язки сторін договору споживчого кредиту.

Статтею 18 цього Закону, щодо визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

З матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами підписаний повноваженими особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами шляхом звернення позивачки з пропозицією щодо укладання договору та погодження відповідачем на укладання такого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У кредитному договорі, укладеному між сторонами 29.08.2015, та Графіку щомісячних платежів, який є невід'ємною частиною договору, встановлені процентні ставки послуг, які зафіксовані у грошовому виразі, у тому числі - плата за обслуговування кредиту (комісія).

Отже, у даному випадку плата за обслуговування кредиту визначена у конкретному грошовому виразі, а не формулою зі змінними величинами.

Підписавши вищезазначений кредитний договір позивач у повному обсязі погодилася з його умовами, в тому числі і істотними.

Оскільки у спірному договорі плата за обслуговування кредиту визначена не за формулою зі змінними величинами, а чітко визначеною фіксованою сумою, то така умова не суперечить як положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів, згідно з яким боржник повинен сплачувати щомісяця однакову суму, а тому відсутні підстави для визнання п. 1.4. Кредитного договору № Р99.190.72221 від 29.08.2015, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,75 % від початкової суми кредиту недійсним.

Додатково варто звернути увагу суду, що при укладанні Кредитного договору позивач знала про вищезазначені договірні умови і свідомо погоджувався з ними, про що свідчить підпис на договорі, в пункті 6.1. якого міститься графік щомісячних внесків, без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов.

Крім того, в разі незгоди з умовами Кредитного договору ОСОБА_1 мала можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте таким правом Позивач не скористалася, що свідчить про згоду з усіма умовами договору, що також підтверджується частковим виконанням договору

Під час розгляду справи судом достовірно встановлено, що перед укладенням спірного кредитного договору позивач була ознайомлена з умовами кредитування, про що свідчать її підписи на даних умовах, їй були роз'яснені можливі валютні ризики.

Таким чином, доводи позивача, що в оспорюваному договорі відсутні істотні умови, суд вважає необґрунтованими, оскільки із змісту кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення позичальника, відсоткові ставки, порядок оплати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено п. 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Кредитний договір № Р99.190.72221 від 29.08.2017 дійсно містить умову про розгляд вимог, які виникають при виконанні кредитного договору або у зв'язку з ним, проте ця умова жодним чином не впливає на обсяг зобов'язань позивача за кредитним договором чи якимось іншим чином погіршує його становище.

Крім того, відповідач не скористався передбаченим кредитним договором правом на звернення за захистом свого порушеного права до третейського суду.

На думку позивача п. 5.9. Кредитного договору його позбавили права, передбаченого абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», відзивати свою згоду на обробку персональних даних. Проте це не відповідає дійсності, адже п. 5.9. Кредитного договору містить норму, яка передбачає скасування права на використання та обробку персональних даних.

Так, відповідно п. 5.9. Кредитного договору викладений в наступній редакції: «Позичальник надає Банку згоду на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формуванні бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» в межах визначних чинним законодавством, що можуть бути передані розпорядникам цієї бази. Дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування.

Отже, позивачем не доведено та не надано доказів, не було їх встановлено і під час розгляду справи в суді, які б стали підставою для визнання правочину (кредитного договору) недійсним.

Зміст вищезазначеного кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України, не підлягає визнанню недійсним.

У зв'язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для стягнення судового збору.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст. ст. 16, 203, 215, 524, 533, 627, 1054 ЦК України; ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів»; ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність»; ст. 6 Закону України «Про третейські суди»; абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних»; 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 274, 353 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

у позовних вимогах ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Враховуючи п.п. 15.5. п. 15 Розділу 13 Перехідні положення ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Ул'яновська

Повний текст судового рішення складено 14.09.2018.