Справа № 381/588/18 Головуючий у І інстанції Соловей Г. В.
Провадження № 22-ц/780/2957/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 26.07.2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Журби С.О.,

суддів Кулішенка Ю.М., Сержанюка А.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його наступним: 07 березня 2012 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зазначав, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідач зобовязання щодо повернення кредитних коштів за вказаним договором належним чином не виконував, у звязку з чим за кредитом утворилася заборгованість. Станом на 31 грудня 2017 року загальна сума заборгованості становила 58458 грн. 78 коп., з яких: 2543,30 гривень - тіло кредиту; 48582,59 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4072,95 грн. - заборгованість за пенею; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень - штраф (фіксована частина), 2759,94 гривень - штраф (процентна складова). Зважаючи на наведене, просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати по справі.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неправильне застосування судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції незаконно відмовлено у стягненні з ОСОБА_2 на користь банку заборгованості за кредитним договором.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам вказане рішення в повній мірі не відповідає.

У своєму позові банк стверджував про те, що між ним та відповідачем шляхом підписання анкети-заяви було укладено кредитний договір, за яким відповідачу було видано кредитну карту з кредитним лімітом у 2500 грн. Через невиконання відповідачем договірних зобовязань у нього утворилася заборгованість у розмірі 58458 грн. 78 коп., яка складалася з:

- 2543,30 грн. тіла кредиту;

- 48582,59 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом;

- 4072,95 грн. з заборгованості за пенею;

- 500,00 грн. штраф (фіксована частина);

- 2759,94 грн. штраф (процентна складова).

Прийшовши до висновку, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, які відповідач виконував неналежним чином, як і до висновку про відсутність правових підстав для застосування до позовних вимог строку позовної давності, суд першої інстанції тим не менш відмовив у задоволенні позову. При цьому у своєму рішенні суд взагалі не зазначив підстав, згідно яких він відмовив у задоволенні вимоги про стягнення тіла кредиту.

Вказавши, що кредит було видано під 30 % річних, суд ретельним чином дав оцінку неможливості прийняття позиції позивача щодо того, що в подальшому сторонами було погоджено збільшення такої ставки. В той же час, обґрунтувавши неможливість застосування іншої ніж 30 % річних процентної ставки за кредитом, суд тим не менш взагалі відмовив у задоволенні вимоги про стягнення відсотків за кредитом в повному обсязі, не обґрунтувавши при цьому чому ж він не задовольняє таку вимогу хоча б частково.

В оскаржуваному рішенні при оцінці вимог про стягнення пені та штрафів за невиконання договірних зобовязань суд з відповідними посиланнями на положення ст. 61 Конституції України зазначив про недопустимість притягнення особи до відповідальності за одне й те саме правопорушення більше одного разу. За таких умов одночасне стягнення з відповідача за несвоєчасне погашення кредиту пені та двох видів штрафу є протиправним. При цьому, вказавши, що на відповідача має бути покладено лише один вид санкцій за невиконання кредитних умов, суд відмовив у задоволенні як пені, так і обох штрафів.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення не може вважатися законним та обґрунтованим, відтак підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення по суті позовних вимог. При цьому, незважаючи на неналежність оскаржуваного рішення, колегія суддів апеляційного суду тим не менш вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав:

Свої позовні вимоги банк ґрунтував на твердженні того, що між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач має повернути отримані кошти та сплатити відсотки, пені та штрафи.

У відповідності до положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За своєю правовою природою кредитний договір є консенсуальним (тобто укладеним з моменту досягнення згоди за всіма істотними умовами), оплатним та двостороннім.

У відповідності до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З наведеної норми вбачається, що при укладенні кредитного договору сторонами обовязково має бути досягнуто згоди щодо розміру та умов надання кредиту, а також строку його повернення та розміру відсотків за користування ним (у цьому кредитний договір відрізняється від договору позики). Обовязок встановлення при укладенні кредитного договору розміру процентів, типу процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати передбачений і положеннями ст. 1056-1 ЦК України. Зважаючи на наведені норми, вказані умови є істотними для договору кредиту.

Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір обовязково укладається в письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. За таких умов усі істотні умови договору кредиту мають бути викладені в письмовій формі. Відсутність в такому письмовому документі, який було укладено сторонами, хоча б однієї з істотних умов кредитного договору означає недосягнення сторонами згоди щодо такої умови та має наслідком неукладення такого договору.

Стверджуючи про укладення між сторонами саме кредитного договору, позивач на підтвердження таких своїх посилань представив до суду підписану відповідачем та подану до банку анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приват-Банку. При цьому жодної з наведених вище істотних умов договору кредиту, щодо яких сторони мали б дійти згоди, та які повинні бути зазначені в письмовому кредитному договорі, вказана анкета-заява не містить.

Також у своїй позовній заяві банк стверджував про те, що усі істотні умови договору були передбачені Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, до яких нібито приєднався відповідач при поданні вказаної анкети-заяви. В той же час колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з такою позицією банку.

По-перше, навіть вказані документи, копію яких надав банк до суду, не містять усіх істотних умов кредитного договору. Зокрема, ні Умовами та Правилами надання банківських послуг, ні Тарифами банку не встановлено розміру кредиту (в даному випадку розміру кредитного ліміту).

По-друге, вказані документи взагалі не можуть бути прийняті судом в якості складової укладеного між сторонами договору кредиту. Відповідно до правової позиції, висловленої в ряді постанов Верховного Суду України, зокрема й по справі від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, посилання на внутрішні документи банка (правила, положення і т.д.), які не були підписані позичальником як додаток до договору і які містять умови надання, користування банківським кредитом, не мають юридичного значення та юридичних наслідків. Такі документи не є частиною договору і не можуть бути використані судами про визнання умов кредитного договору, оскільки не можливо ідентифікувати, чи саме з цими умовами та правилами погоджувався позичальник при отриманні банківської карти. Не підтвердив факт укладення кредитного договору на вказаних позивачем умовах й відповідач. Зважаючи на вказану правову позицію, суд не може прийняти посилання позивача на існування Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку (які не підписані позичальником), їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Інших доказів з цього приводу представлено не було.

Таким чином в ході розгляду справи позивачем не було доведено факту досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору кредиту, відтак такий договір не може вважатися укладеним. За таких умов вимога щодо виконання неукладеного договору не підлягає до задоволення. При цьому банк не позбавлений права висувати вимогу про повернення переданих відповідачу коштів в порядку ст. 1212 ЦК України, однак в даній справі така вимога не заявлялася, відтак і не може бути вирішена судом.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що позов не підлягає до задоволення, однак з інших ніж це зазначив суд І інстанції підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, крім випадків передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Ю.М. Кулішенко

ОСОБА_3