Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 663/3851/14-ц

провадження № 61-26268св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представник ОСОБА_5 -- ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 05 квітня 2017 року у складі судді Кустова О. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 23 травня 2017 року у складі колегії суддів: Фурман Т. Г., Пузанової Л. В., Склярської І. О.,

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 31 травня 1969 року по 30 травня 2003 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 За час шлюбу ними було придбано автомобіль ВАЗ-2107, номерний знак НОМЕР_1, причеп, 31/200 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1, незакінчений будівництвом гараж, розташований по АДРЕСА_2. Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_8, спадщину прийняли його дружина - ОСОБА_5 та дочка - ОСОБА_6 Вказувала, що саме з цього часу її право власності є порушеним, оскільки відповідачі її право не визнають, тому майно, придбане у шлюбі з ОСОБА_8, підлягає поділу.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просила суд у порядку поділу спільного майна подружжя виділити їй: ? частину автомобіля ВАЗ-2107, номерний знак НОМЕР_1 та причепу; 31/400 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по АДРЕСА_1 Херсонської областіта ? частину прав та обов'язків забудовника гаража, розташованого по АДРЕСА_2.

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 11 березня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Розділено спільне майно подружжя та виділено у власність ОСОБА_4 наступне майно: ідеально ? частини автомобіля ВАЗ 2107, державний номерний знак НОМЕР_1; ? частини причепу моделі ПГ 00.00.0, державний номерний знак НОМЕР_2; 31/400 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по АДРЕСА_1 Херсонської області.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 29 квітня 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 11 березня 2015 року у частині відмови у задоволенні позову скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про задоволення позову.

Визнано за ОСОБА_4 права та обов'язки забудовника на 1/2 частину гаража та прибудови до нього, що розташовані у АДРЕСА_3

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року касаційні скарги ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_7 задоволено частково.

Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 11 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 29 квітня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Уточнивши позовні вимоги при новому розгляді справи, ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право власності ідеально на: ? частину права власності на автомобіль ВАЗ-2107, номерний знак НОМЕР_1; ? частину права власності на причеп моделі ПГ 00.00.0, державний номерний знак НОМЕР_2; 31/400 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по АДРЕСА_4

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 05 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину автомобіля ВАЗ 2107, 1991 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину причепа моделі ПГ 00.00.0, 1991 року випуску, номерний знак НОМЕР_2.

У задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_4 права власності на 31/400 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по АДРЕСА_5 та про визнання за нею ж права власності на ? частину гаража, розташованого по АДРЕСА_6 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_4 у частині визнання права власності на ? частину автомобіля та причепа підлягають задоволенню, оскільки вони придбані у період 1991-1997 року, тобто за час перебування ОСОБА_8 та ОСОБА_4 у шлюбі та за їх спільні кошти, отже, є спільним майном подружжя.

Вимоги у частині визнання права власності на ? частину гаража суд вважав такими, що задоволенню не підлягають, оскільки гараж, якого не введено до експлуатації та частково позначений як об'єкт самочинного будівництва, не є об'єктом права власності до часу введення його до експлуатації та реєстрації, як нерухомого майна у встановленому законом порядку.

Крім того, взявши до уваги та оцінивши усі надані сторонами докази, суд вважав, що 31/400 частина спірного будинку, яка була зареєстрована за ОСОБА_8, немає статусу спільного сумісного майна подружжя, оскільки була придбана за його особисті кошти.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 23 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 05 квітня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, взяв до уваги та належним чином оцінив усі наведені сторонами доводи та докази, дійшовши обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_4

Апеляційний суд встановив та врахував те, що на час придбання частки спірного житла ОСОБА_8 та ОСОБА_4 спільно не проживали, спільне господарство не вели. ОСОБА_8 мав намір одружитися з ОСОБА_10, з якою і була придбана частина спірного будинку.

Суд апеляційної інстанції також погодився з висновком суду першої інстанції про те, що спірний гараж не зданий до експлуатації, відсутня реєстрація його, як нерухомого майна, отже він не являється об'єктом права власності та поділу не підлягає.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди надали неправильну оцінку поданим нею доказам, що призвело до помилкових висновків про відмову у задоволенні її вимог про визнання за нею права власності на ? частину гаража та 31/400 частину житлового будинку.

Вказує, що свідки у справі надавали суперечливі показання, тому суди не повинні були взяти їх до уваги.

Вважає, що суди безпідставно встановили факт її окремого проживання з чоловіком, починаючи з 2001-2002 років, оскільки у цій справі не ставилось відповідного правового питання.

Посилається на те, що апеляційний суд не надав належної оцінки доказам її спільного проживання з ОСОБА_8 до травня 2003 року

У серпні 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, в якому вказує, що суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи й ухвалили законній та обґрунтовані судові рішення. Доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди надали належної оцінки усім фактичним обставинам справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої й другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про власність» (тут і далі в редакції на час спірних правовідносин) праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

У статті 17 Закону України «Про власність» визначено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Відповідно до статті 22 КпШС України (тут і далі в редакції на час спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 24 КпШС України визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (частина друга статті 28 КпШС України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 у частині визнання за нею права власності на частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по АДРЕСА_1 Херсонської області, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши та дослідивши усі фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку доказам та показанням свідків, наданим під час розгляду справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що 31/400 частини спірного житлового будинку, яка була зареєстрована за ОСОБА_8, не має статусу спільного сумісного майна подружжя, оскільки була придбана за його особисті кошти, оскільки ОСОБА_8 та ОСОБА_4 спільно не проживали, спільне господарство не вели. Суд вірно послався, зокрема на те, що: шлюб між ними було розірвано 30 травня 2003 року на підставі заяви подружжя від 08 квітня 2003 року, яка подана у день реєстрації права власності на будинок; будинок був ним придбаний у період шлюбу, але спільно з іншою особою - ОСОБА_10, з якою у подальшому ним було зареєстровано шлюб, без отримання згоди другого з подружжя, оформлений на ОСОБА_8 та ОСОБА_10 у рівних частках. Зазначені висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, які підтверджуються відповідними доказами.

Також, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що гараж, розташований по АДРЕСА_2, який не введено до експлуатації та частково позначений як об'єкт самочинного будівництва, не є об'єктом права власності до часу введення його до експлуатації та реєстрації, як нерухомого майна у встановленому законом порядку.

Згідно з положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У статті 212 ЦПК України 2004 року визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Доводи касаційної скарги з посиланням на презумпцію спільності майна подружжя не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не свідчать про незаконність ухвалених ними судових рішень, оскільки суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи, дослідили усі фактичні обставини справи й надали оцінку усім доказам у справі та, врахувавши норми матеріального права щодо презумпції спільного майна подружжя, обґрунтовано вважали, що спірний будинок було придбано особисто ОСОБА_8 Тобто презумпцію спільності майна подружжя відповідачами спростовано належними й допустимими доказами.

При цьому, суд вірно послався на те, що після розлучення, за життя ОСОБА_8 (2003-2013 роки), ОСОБА_4 не зверталася до нього, органів нотаріату чи суду із вимогою про оформлення за собою відповідної частки вказаного нерухомого майна, як спільного майна подружжя, хоча їй було відомо про придбання ним будинку і проживання у ньому разом з ОСОБА_5

Посилання касаційної скарги про те, що суди без відповідних позовних вимог встановили факт спільного проживання сторін безпідставні, оскільки зазначене встановлено судами як обставини, які підтвердили доводи відповідачів про те, що частина майна є особистою приватною власністю одного з подружжя.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Отже, вирішуючи спір, суди з дотримання вимог статей 212-215, 315 ЦПК України 2004 року повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи, вірно встановили правовідносини, що склалися й правильно відмовили у задоволенні позову ОСОБА_4 у частині визнання за нею права власності на частини спірних гаражу та будинку.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 05 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк