Постанова

Іменем України

30 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 761/15747/17

провадження № 61-9604св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв»,

третя особа - генеральний директор державного підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2017 року в складі судді Рибака М. А. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 15 січня 2018 року в складі колегії суддів: Кулікової С. В., Кравець В. А., Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» (далі - ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв») про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 19 липня 2007 року, а з 18 серпня 2014 року призначений на посаду головного інженера підприємства. Наказом ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» від 24 квітня 2017 року ОСОБА_4 звільнено з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Позивач стверджував, що оскаржуваний наказ не містить законних та обґрунтованих обставин вчинення допущеного проступку, підстав прийняття рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності із обґрунтуванням обрання певного виду стягнення. Звільнення відбулось всупереч вимог регламенту, який є внутрішнім нормативним документом, що регулює питання проведення внутрішніх службових розслідувань (перевірок) у разі невиконання або неналежного виконання працівником (ми) своїх функціональних обов'язків.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 24 квітня 2017 року про звільнення позивача з роботи; поновити його на посаді головного інженера ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв»; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 квітня 2017 року до дня поновлення позивача на роботі та моральну шкоду в розмірі 6 000 грн; рішення суду в частині поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач систематично без поважних причин не виконував свої службові обов'язки та до нього раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани, тому відповідач правомірно звільнив ОСОБА_4 на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Відповідачем дотримано процедуру звільнення позивача за роботи.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 15 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що звільнення позивача на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України було погоджено профспілковим комітетом, на якому був присутнім ОСОБА_4, а також Державним управлінням справами. Звільнення позивача проведено правомірно та з дотриманням визначеним законом строку й порядку. Оскільки позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати задоволенню не підлягають, то відсутні правові підстави для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не надав доказів невиконання позивачем без поважних причин наказу від 21 березня 2017 року. У витязі з протоколу засідання профкому не зазначено, що позивач був на ньому присутнім. Керівник Державного управління справами, даючи згоду на звільнення позивача, не знав підстав звільнення. Відповідачем не було дотримано передбачених статтями 147, 149 КЗпП України правил та порядку застосування дисциплінарних стягнень, у зв'язку з чим позивача звільнено незаконно.

У квітні 2018 року ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що відповідач повністю дотримався передбаченої чинним законодавством процедури звільнення позивача. До позивача раніше були застосовані заходи дисциплінарного стягнення за аналогійний проступок - невиконання наказу керівника, з дня накладення якого до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Відповідач звільнив позивача після отримання згоди первинної профспілкової організації, членом якої був ОСОБА_4 Генеральний директор ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» звернувся до керівника Державного управління справами щодо згоди на звільнення позивача з роботи та отримав відповідне погодження. Відповідач неодноразово пропонував позивачу надати письмові пояснення щодо причин невиконання (відмови) виконання наказу, проте останній відмовився.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_4 з 19 липня 2007 року працював у ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» на посаді головного фахівця виробничого відділу дирекції «Інпредбуд», а з 01 серпня 2014 року - на посаді головного інженера.

Наказом генерального директора ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» від 24 квітня 2017 року ОСОБА_4 звільнено з роботи 24 квітня 2017 року на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 роз'яснено, що за передбаченими пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (стаття 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Суди встановили, що наказом від 01 листопада 2016 року до ОСОБА_4 застосовано дисциплінарне стягнення у виді догани за невиконання пунктів 3, 4 розпорядження генерального директора ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» від 02 вересня 2016 року «Про створення робочої групи з проведення ремонтних робіт».

До суду не подано доказів скасування вищевказаного наказу від 01 листопада 2016 року.

Наказом генерального директора ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» від 21 березня 2017 року зобов'язано ОСОБА_4 звільнити кабінет № 406 на вул. Олеся Гончара, 84 у м. Києва до кінця робочого дня 22 березня 2017 року та визначено робоче місце головного інженера ОСОБА_4 в кабінеті № 33 на вул. Стрілецькій, 16 у м. Києві з 23 березня 2017 року.

З наказом ОСОБА_4 був ознайомлений 21 березня 2017 року та зробив на ньому запис про непогодження та намір оскаржувати такий наказ.

Згідно з актом фіксації відмови від надання письмових пояснень від 21 березня 2017 року, складеного співробітниками ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, позивач відмовився від надання письмових пояснень з приводу невиконання наказу від 21 березня 2017 року.

Відповідно до акта фіксації відмови від надання письмових пояснень від 22 березня 2017 року, складеного співробітниками ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_4 відмовився від надання письмових пояснень з приводу невиконання наказу від 21 березня 2017 року.

На підставі наказу генерального директора ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» від 22 березня 2017 року, з метою забезпечення виконання наказу від 21 березня 2017 року створено робочу комісію для обліку документів та матеріальних цінностей, що знаходяться в кабінеті № 406 на вул. Олеся Гончара, 84 у м. Києва, в якому розміщувався головний інженер.

Відповідно до листка непрацездатності ОСОБА_4 був звільнений від роботи з 22 березня 2017 року до 30 березня 2017 року, у зв'язку з чим зобов'язаний був виконати наказ в перший день свого виходу на роботу, тобто 31 березня 2017 року.

Згідно із пунктами 2.1, 4.1 посадової інструкції ОСОБА_4 як головний інженер забезпечує виконання наказів, розпоряджень і доручень генерального директора. Несе відповідальність за якісне і своєчасне виконання наказів, розпоряджень і доручень генерального директора.

Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

31 березня 2017 року ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» звернулось до голови профспілкової організації підприємства з поданням про звільнення ОСОБА_4 з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки до останнього раніше вже застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.

Згідно з витягом з протоколу № 4/1 засідання від 24 квітня 2017 року, на якому був присутнім ОСОБА_4, профспілковий комітет надав згоду на звільнення позивача за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

24 квітня 2017 року генеральний директор ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» звернувся до керівника Державного управління справами з наданням згоди на звільнення позивача з роботи у відповідності до пункту 8.1 статуту підприємства, що підтверджується копією листа, та повідомленням Державного управляння справами від 24 квітня 2017 року надано згоду на звільнення ОСОБА_4 з посади головного інженера підприємства.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що позивач систематично без поважних причин не виконував свої службові обов'язки та до нього раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани, тому відповідач правомірно звільнив ОСОБА_4 на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Відповідачем дотримано процедуру звільнення позивача за роботи. Звільнення позивача на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України було погоджено профспілковим комітетом, на якому був присутнім ОСОБА_4, а також Державним управлінням справами. Звільнення позивача проведено правомірно та з дотриманням визначеним законом строку й порядку. Оскільки позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати задоволенню не підлягають, то правові підстави для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди також відсутні.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що відповідач не надав доказів невиконання позивачем без поважних причин наказу від 21 березня 2017 року, оскільки вказані обставини підтверджено зібраними у справі доказами, зокрема актами ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв», які складні відповідно до вимог чинного законодавства.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що відповідачем не було дотримано правил та порядку застосування дисциплінарних стягнень, оскільки до суду не подано доказів скасування вищевказаного наказу від 01 листопада 2016 року про застосування до ОСОБА_4 дисциплінарного стягнення у виді догани за невиконання пунктів 3, 4 розпорядження генерального директора ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» від 02 вересня 2016 року «Про створення робочої групи з проведення ремонтних робіт».

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 15 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В.С. Висоцька

В. В. Пророк