Справа № 309/1180/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 липня 2018 року м. Ужгород

апеляційний суд Закарпатської області у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Джуги С.Д., Куштана Б.П.

з участю секретаря судового засідання: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хустського районного суду ухваленого 02 жовтня 2017 року головуючим суддею Волощук О.Я. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

встановив:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Позов вмотивовано тим, що 10 вересня 2008 року ОСОБА_3 позичив відповідачці ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 250 000 грн., які вона зобов'язалась повернути до 22 березня 2009 року. У визначений день відповідачка кошти не повернула, оскільки за її твердженням у неї не було коштів для повернення боргу. А 03 лютого 2014 року відповідачка написала ще одну розписку, згідно якої визнала свій борг і продовжила дію договору позики до 12 години 00 хвилин 21 січня 2017 року. Не дивлячись на неодноразові листи - вимоги позивача від 04.06.2015 року та 14.11.2016 року про повернення боргу в добровільному порядку, відповідачкою борг не повернуто, хоча кінцевий строк виконання нею зобов'язання з повернення позики сплинув 21 січня 2017 року.

Рішенням Хустського районного суду від 02.10.2017 року позов ОСОБА_3 задоволено, та вирішення питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, що стверджують факт її звернення до правоохоронних органів щодо шахрайських дій ОСОБА_3, який безпідставно вимагає гроші за удаваним правочином, які насправді не передавалися. Також, вважає помилковим висновок суду про переривання строків позовної давності, внаслідок укладення повторної розписки від 03.02.2014 р., оскільки це можливо лише в межах строку давності, а не після її спливу. Оскільки строк позовної давності за первісною розпискою сплив 23.03.2012 року, то укладення повторної розписки не може його переривати.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з п. 9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 вересня 2008 року ОСОБА_3 позичив відповідачці ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 250 000 грн., які вона зобов'язалась повернути до 22 березня 2009 року, що підтверджується відповідною розпискою (а.с.6).

Та 03 лютого 2014 року ОСОБА_2 написала ще одну розписку, згідно якої визнала свій борг у розмірі 250 000 грн. та зобов'язалася повернути вказані кошти до 12 години 00 хвилин 21 січня 2017 року.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, кошти у розмірі 250 000 грн. ОСОБА_2 позивачу не повернула.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що взяті на себе зобов'язання щодо повернення коштів, ОСОБА_2 не виконала. При цьому суд вважав, що строк позовної давності не пропущено.

З даним висновком суду першої інтонації погоджується колегія суддів, оскільки такий ґрунтується на матеріалах справи та приписах ст.ст. 526, 1049 і 1051 ЦК України.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на удаваність правочину та безгрошовість позики, оскільки розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також, засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

В даному випадку в розписці від 10.09.2008 року чітко зазначено про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 250 000 грн. та зобов'язання їх повернути.

Як вірно зазначено судом першої інстанції ОСОБА_2 договір позики не оспорювала, зокрема шляхом пред'явлення зустрічного позову, вимог про визнання його удаваним не ставила, а відтак, виходячи з презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), суд правомірно виходив з його чинності.

Саме по собі звернення відповідача до правоохоронних органів, за відсутності відповідного судового рішення (в кримінальному провадженні), не спростовує презумпцію правомірності правочину, та не може бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Щодо твердження апелянта стосовно пропуску строків позовної давності, з посиланням на те, що така не могла перерватися внаслідок укладення повторної розписки від 03.02.2014 року, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Однак ні позивач, ні суд не посилалися на те, що укладення розписки від 03.02.2014 року мало наслідком переривання позовної давності в розумінні ч.1 ст.264 ЦК України. На вказану норму суд в своєму рішенні не посилався, і висновок щодо не пропущення строку позовної давності даною нормою не обґрунтовував.

Колегія суддів зазначає, що розписку від 03.02.2014 року, виходячи з її змісту, дійсно не можна розцінюватися саме як вчинена дія, що свідчить про визнання ОСОБА_2 свого боргу.

Так, розписка є фактично новим правочином, яким сторони змінили строк виконання зобов'язання щодо повернення позики (відтермінувавши дату повернення грошових коштів до 21.01.2017 року). Внаслідок підписання ОСОБА_2 розписки від 03.02.2014 року відбулася пролонгація договору позики, а тому, правомірним є висновок суду про те, що строк позовної давності не пропущено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України, є підставою для залишення скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи наведене та виходячи з приписів статей 367, 374, 375, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Хустського районного суду від 02 жовтня 2017 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 19 липня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді