Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 761/34013/16-ц

провадження № 61-34528св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представники позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - Департамент фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

представники відповідача: КлімовичОлександр Олександрович, Заболотній Сергій Володимирович,

треті особи: публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик», ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, на ухвалу Апеляційного суду

м. Києва від 28 вересня 2017 року в складі судді Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до Департаменту фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик» (далі - ПАТ «КБ «Хрещатик»), ОСОБА_7, ОСОБА_8, про стягнення грошових коштів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, 24 липня 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року залишено без руху у зв'язку із несплатою судового збору та надано п'ятиденний строк для усунення вказаних недоліків апеляційної скарги з дня отримання ухвали.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року в даній справі визнано неподаною та повернуто заявнику.

Визнаючи неподаною та повертаючи скаргу, апеляційний суд виходив з того, що недоліки апеляційної скарги не було усунуто.

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

У грудні 2017 року Департамент фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)подав заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що ухвала суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (Відомості Верховної Ради України, 2006 р., № 7, ст. 84) слова «державного мита» замінені словами «судового збору».

Отже, приймаючи Закон України «Про судовий збір», законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг для певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Відступаючи від практики Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 2 ЦПК України).

Викладене доводить, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді справи.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України

2004 року, де врегульовано порядок і підстави апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

ОСОБА_2 звертаючись до суду з позовом посилалася на те, що банк порушив умови договору банківського вкладу, оскільки вона як вкладник позбавлена права користуватися своїми грошовими коштами, які ПАТ «Комерційний банк Хрещатик» отримав від неї на умовах строковості та платності, проте на її вимогу кошти не повернув, у зв'язку з чим просила стягнути з Департаменту фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на її користь заборгованість у розмірі 451 203,10 грн, 17 813,49 дол. США та 3 137,41 євро.

Посилаючись на частину третю статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» просила звільнити її від сплати судового збору за подання даного позову про захист прав споживачів фінансових послуг.

Отже, апеляційний суд, повертаючи апеляційну скаргу, дійшов помилкового висновку про те, що споживачі за позовами, пов'язаними з порушенням їхніх прав, не відносяться до суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, апеляційний суд, дійшовши помилкового висновку про те, що споживачі за позовами, пов'язаними з порушенням їхніх прав, не відносяться до суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», не звернув увагу на те, що за договором депозиту саме банк є виконавцем фінансових послуг та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, та враховуючи те, що позивач звернувся з даним позовом до Департаменту фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), який йому не надавав фінансових послуг, не встановив чи поширюється дія статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» на дані правовідносини.

За викладених обставин ухвала Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня

2017 року не може вважатись законною і обґрунтованою та підлягає скасуванню, а справа передачі до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду (частина шоста статті 411 ЦПК України).

Керуючись статтями 389, 400, 406, 411 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року скасувати, справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило