АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/5280/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2018 року місто Київ

справа № 757/37495/17

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Пікуль А.А.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Остапчук Т.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив розірвати шлюб укладений між ним та ОСОБА_1

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 20 вересня 2003року між ним та відповідачем було укладено шлюб, від якого сторони мають двох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказував, що подружнє життя між ним та відповідачем не склалосяу зв'язку із різними характерами та поглядами на життя, з березня 2016 року він з ОСОБА_1 не веде спільного господарства, має роздільний бюджет.

Зазначав, що шлюб носить формальний характер і подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Шлюб, укладений 20 вересня 2003 рокуміж ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у Відділі реєстрації актів про шлюб Євпаторійського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, актовий запис №497 розірвано.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, невірне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішенняПечерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року та ухвалити в цій частині нове, якимвідмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, просила надати сторонам строк для примирення у шість місяців.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції не вжив заходів щодо примирення подружжя відповідно до приписів ч.1 ст.111 СК України.

Зазначала, що відмовляючи в наданні сторонам строку на примирення, суд посилався на те, що відповідачу необхідний цей строк для вирішення питання про стягнення аліментів та поділ майна, однак такі висновки суду не відповідають дійсності і спростовуються матеріалами справи.

Посилалася на те, що відповідач заперечуєпроти розірвання шлюбу та вважає, що можливо зберегти шлюб і подружжю необхідно надати додатковий строк для примирення протягом шести місяців, враховуючи що відповідач разом з малолітніми дітьмипроживає в Барселоні Іспанія, а позивач час від часу приїздить до України, а також часто перебуває у відрядженнях за кордоном.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, в якій зазначав, що скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Вказував на те, що скарга не містить належного обгрунтування порушення або неправильного застосування судом першоїінстанції норм матеріального чи процесуального права при прийнятті оскарженого судового рішення. Посилався на те, що починаючи з березня 2016 року та по даний час позивач з відповідачем не пов'язані спільним побутом, не ведуть спільного господарства та мають роздільний бюджет, шлюб носить виключно формальний характер. Зазначав, що зогляду на означені обставини, між сторонамисклались відносини, які не відповідають інституту шлюбу та є неприпустимими для шлюбного життя, намірів у позивачапоновлювати з відповідачем стосунки немає і подальше збереження шлюбу є неможливим та таким, що прямо суперечить інтересам позивача.

У порядку п.8 ч.1 Розділу XIIІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена. Від відповідача надійшло клопотання, в якому остання просила визнати її явку до Апеляційного суду міста Києва обов'язковою та відкласти розгляд справи на інший час, у зв'язку з розглядом в судових інстанціях справ з її чоловіком, а також з можливістю надання їй достатнього часу для приїзду в Україну на вересень-жовтень 2018 року.

Колегія суддів відхиляє вказане клопотання про відкладення розгляду справи та вважає можливим розглядати справу у відсутність відповідача, оскільки апеляційний суд міста Києва вже задовольняв клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи. Крім того, відкладення розгляду справи на вересень-жовтень 2018 року потягне за собою порушення процесуальних строків визначених для розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 вересня 2003року Відділом реєстрації актів про шлюб Євпаторійського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстрованошлюб, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис №497.

Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом посилався на те, що починаючи з березня 2016 року та по даний час вінз відповідачем не пов'язані спільним побутом, не ведуть спільного господарства та мають роздільний бюджет, а шлюб носить виключно формальний характер.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).

Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104 та ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.

За змістом ч.3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сімейне життя не склалося, стосунки між ними погіршилися і тому подальше спільне життя стало неможливим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанціївраховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильногоз'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного надання оцінки доказам у справі не заслуговують на увагу, оскільки такі твердження представника відповідача не підтверджені належними та допустимими доказами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з'ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім'ї є неможливим, тоді як доводи представника відповідача зводяться до з'ясування взаємовідносин між сторонами, що не впливають на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.

Крім того, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді позивач ОСОБА_3 вказував на те, що він не бажає в подальшому підтримувати сімейні стосунки з відповідачем, а шлюбні відносини між ним та ОСОБА_1 припинені з березня 2016 року. Зазначав, що 24 серпня 2017 року у нього від іншої жінки народилася донька та наразі він створив нову сім'ю, а тому колегія суддів вважає, що факт народження дитини у позивача, матір'ю якої є інша жінка та створення нової сім'ї свідчить про формальний характер шлюбних відносин позивача і відповідача.

Оскільки, судом першої інстанції встановлено, що збереження нормальних сімейних відносин виявилося неможливим, суд дійшов вірного висновку про задоволення вимог позивача ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст.24, 56 СК України.

Щодо доводів апелянта про незастосування судом ст.111 СК України та незаконну відмову в наданні строку для примирення колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч.7 ст.240 ЦПК України).

У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року надано роз'яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (ч.7 ст.240 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов'язком.

У суді першої та апеляційної інстанції позивач заперечував проти надання строку для примирення, оскільки таке примирення є неможливим.

Аналізуючи взаємини сторін і небажання позивача поновлювати сімейні відносини, суд першої інстанції не знайшов підстав для надання сторонам строку для примирення.

До такого ж висновку дійшов і суд апеляційної інстанції.

Крім того, із звукозапису судового засідання від 18 квітня 2018 року вбачається, що представник відповідача, заявляючи клопотання про надання сторонам строку для примирення, посилалася на те, що в першу чергу даний час потрібен для того, щоб вирішити питання подальшого проживання дітей сторін, аліментів та щодо майна подружжя.

Однак розірвання шлюбу між сторонами не впливає на вирішення даних питань.

Як вбачається з матеріалів справи, з моменту звернення позивача з позовом до суду (червень 2017 року) до апеляційного розгляду пройшло більше року, проте, відповідач міри для примирення не приймала та доказів цього до суду не надала.

Позивач пояснив, що сімейні стосунки він з відповідачем не відновив, продовжують проживати окремо, він категорично заперечує проти надання строку на примирення, а тому колегія суддів вважає, що надання такого строку буде порушувати засади, встановлені у статтях 24 та 111 СК України.

Крім того, як вбачається з копії позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, остання в ній зазначала, що спільне життя з відповідачем не склалося, стосунки між ними погіршилися і тому подальше спільне проживання стало неможливим (а.с.59).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу сторін, так як протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивач не висловив.

А відтак перебування позивача в шлюбі з ОСОБА_1 не відповідає його інтересам.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 липня 2018 року.

Головуючий:

Судді: