Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 758/9407/15-ц

провадження № 61-13836св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року у складі судді Богінкевич С. М. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), третя особа - ОСОБА_4, про визнання договорів поруки припиненими.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначила, що 01 лютого та 21 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») 21 грудня 2009 року організаційна форма та найменування змінено на ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 укладені кредитні договори.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, в цій ж самі дні між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» укладені договори поруки. При цьому посилається на те, що 14 червня 2010 року та 08 грудня 2011 року до кредитних договорів укладені додаткові угоди, якими були істотно змінені умови кредитування, з якими вона як поручитель не погоджувалася, що призвело до збільшення її відповідальності перед банком.

Враховуючи наведене, позивач просила визнати припиненими такі договори поруки: від 01 лютого 2007 року № 93291, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» та від 21 грудня 2007 року № 168534, укладений між тими самими сторонами.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року позов задоволено. Визнано договір поруки від 01 лютого 2007 року № 93291, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк», який на дату його укладення мав назву АКІБ «УкрСиббанк», припиненим з 14 червня 2010 року. Визнано договір поруки від 21 грудня 2007 року № 168534, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк», який на дату його укладення мав назву АКІБ «УкрСиббанк», припиненим з 14 червня 2010 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що додатковими угодами від 14 червня 2010 року та від 08 грудня 2011 року до кредитного договору, укладеними між банком та ОСОБА_4, фактично були змінені умови основного зобов'язання без згоди позивача як поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останньої.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що позивач ОСОБА_3, як поручитель за зобов'язаннями третьої особи ОСОБА_4 перед відповідачем ПАТ «УкрСиббанк», не надавала згоди на зміну умов кредитування, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності як поручителя, перед банком.

У липні 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказував на те, що суди при винесенні оскаржуваних рішень зробили передчасні висновки про припинення поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України, оскільки не врахували, що про надання згоди на зміну основного зобов'язання, внаслідок якого можливе збільшення обсягу відповідальності поручителя, свідчать й подальші дії ОСОБА_3, які полягають у вчиненні нею правочинів, направлених на зміну умов договору поруки, а саме укладення додаткових угод до договорів порук.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, ухвалою від 01 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подала заперечення на касаційну скаргу, в яких просила залишити рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 01 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», який змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4) укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в іноземній валюті в сумі 49 700 доларів США, а остання зобов'язалася їх повернути у повному обсязі не пізніше 01 лютого 2028 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити проценти у розмірі 11,8 % за користування кредитом.

У подальшому до вищезазначеного кредитного договору були внесені зміни та доповнення, а саме: 17 березня 2008 року укладено додаткову угоду № 1, відповідно до якої змінено розмір процентної ставки за кредитом до 9,5 % річних; 06 лютого 2009 року укладено додаткову угоду № 1, відповідно до якої змінено графік погашення кредиту; 17 березня 2009 року укладено додаткову угоду № 2, якою змінено строки сплати процентів за користування кредитними коштами з 01 по 25 число кожного місяця; 14 червня 2010 року укладено додаткову угоду № 2, якою змінено схему погашення кредиту на ануїтетний, змінено кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 01 жовтня 2041 року, відповідно до абзацу першого пункту третього даної угоди сторони встановили комісію на користь банку за управління кредитом при достроковому погашенні кредиту у розмірі 1 % від суми дострокового погашення;

08 грудня 2011 року укладено додаткову угоду № 3, відповідно до умов якої перенесені строки виконання зобов'язань позичальника зі сплати процентів за договором, а саме продовжено зазначені строки, а також у пункті 3 сторони встановили подвійний розмір процентної ставки за користування кредитними коштами понад встановлений договором строк, тобто в разі прострочення позичальником сплати відсотків та тіла кредиту, останній має сплатити банку вдвічі більше процентів, ніж передбачено договором та цією угодою до нього, до остаточного погашення всієї суми заборгованості.

Крім того, 21 грудня 2007 року між відповідачем та третьою особою укладений договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 110 000 доларів США, строком до 21 грудня 2037 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,5 % річних.

У подальшому до зазначеного кредитного договору були внесені зміни та доповнення, а саме: 05 лютого 2009 року укладено додаткову угоду № 1, відповідно до якої змінено графік платежів; 17 березня 2009 року укладено додаткову угоду № 2, відповідно до якої змінено строк сплати відсотків за користування кредитом; 14 червня 2010 року укладено додаткову угоду № 2, відповідно до якої змінено порядок платежів - із звичайних на ануїтетні, продовжено термін остаточного погашення кредиту до 21 вересня 2042 року, а також відповідно до абзацу першого пункту 3 даної угоди було встановлено додаткову плату - комісію на користь банку в розмірі 1,0 % від суми дострокового погашення кредиту; 08 грудня 2011 року укладено додаткову угоду № 3, відповідно до якої продовжено строк сплати відсотків за користування кредитом, а також в абзаці першому пункту 3 даної угоди встановлено подвійний розмір процентної ставки за користування кредитними коштами понад встановлений строк.

На забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаними кредитними договорами, 01 лютого та 21 грудня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем укладені договори поруки. З метою погодження з позивачем змінених умов зобов'язання за кредитним договором, 14 червня 2010 року та 08 грудня 2011 року до договорів поруки були укладені додаткові угоди.

Дійсно, між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» були укладені додаткові угоди до договорів поруки, згідно з умовами яких поручитель надавала згоду на зміну деяких умов основного зобов'язання, які в подальшому були змінені додатковими угодами для боржника.

Позивач не надавала банку згоди на те, що позичальник згідно з умовами договору сплачує банку комісію за управління кредитом при достроковому погашенні кредиту у розмірі 1 % від суми дострокового погашення. Зазначена умова була встановлена між позичальником та банком у пунктах 3 додаткових угод від 14 червня 2010 року № 2 до договорів про надання споживчого кредиту від 01 лютого та 21 грудня 2007 року.

Також позивач не надавала згоди на те, що «за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми боргу на дату виникнення прострочення. Такий розмір процентної ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу. Нарахування подвійної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дати виникнення прострочення, а саме з наступного дня після дня несплати або не повної сплати платежу, встановленого у договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості». Така умова була встановлена між позичальником і банком у пунктах 3 додаткових угод від 08 грудня 2011 року до договорів про надання споживчого кредиту від 01 лютого та 21 грудня 2007 року.

Тобто, позивач ОСОБА_3, як поручитель за зобов'язаннями ОСОБА_4 перед ПАТ «УкрСиббанк», не надавала згоди на зміну зазначених умов кредитування, а така зміна умов збільшила обсяг її відповідальності, як поручителя перед банком.

Згідно із частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

За положеннями частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Пунктами 2.1 договорів поруки від 01 лютого 2007 року та 21 грудня 2007 року передбачено, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Під «згодою поручителя» сторони розуміють візування поручителем змін до основного договору (шляхом проставлення підпису уповноваженої особи та печатки поручителя, якщо останній є юридичною особою) та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін.

Додатковими угодами від 14 червня 2010 року № 2 та від 08 грудня 2011 року № 3 до кредитних договорів від 01 лютого та 21 грудня 2011 року, укладених між банком та ОСОБА_4, фактично були внесені зміни до умов основного зобов'язання без згоди позивача як поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останньої.

З огляду на викладене суди дійшли правильного висновку про визнання поруки припиненою, з підстав збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди.

Доводи касаційної скарги заявника про те, що суди при винесенні оскаржуваних рішень зробили передчасні висновки про припинення поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України, оскільки не врахували, що поручитель надала згоду на можливе збільшення обсягу її відповідальності шляхом укладення додаткових угод до договорів порук, не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не надано доказів того, що позивач надавала згоду на зміну всіх умов кредитного договору, які були встановлені додатковими угодами між банком та третьою особо. При цьому позивач не заперечувала факту укладення нею додаткових угод до договорів поруки, якими вона частково погодила зміну основних зобов'язань за кредитним договором, проте вона не надавала банку згоди на те, що позичальник згідно з умовами договору сплачує банку комісію за управління кредитом при достроковому погашенні кредиту у розмірі 1 % від суми дострокового погашення та на умови, які були встановлені між позичальником і банком у пунктах 3 додаткових угод від 08 грудня 2011 року до договорів про надання споживчого кредиту від 01 лютого 2007 року та 21 грудня 2007 року.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що у відповідності до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик