Постанова

Іменем України

14 червня 2018 року

м. Київ

справа № 305/1897/16-ц

провадження № 61-22347св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), ГулькаБ. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: Ясінянська селищна рада Рахівського району Закарпатської області, ОСОБА_6,

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 13 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Собослоя Г. Г., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Ясінянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області (далі - селищна рада), ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням селищної ради від 27 квітня 1983 року № 60 їй було надано дозвіл на право виконання будівельних робіт по проведенню перебудови індивідуального жилого будинку на закріпленій за нею земельній ділянці по АДРЕСА_1, яка їй була відведена 02 червня 1983 року.

До житлового будинку, який нею було збудовано на указаній земельній ділянці, веде під'їзна дорога через земельну ділянку суміжного землекористувача -ОСОБА_6 Зазначала, що так склалося з часом, у тому числі у силу геодезичного розташування суміжних земельних ділянок, що даною дорогою вона користується вже дуже тривалий час та іншої під'їзної дороги, яка б вела до її двору, немає.

Разом з тим, ОСОБА_6 самовільно, без погодження з нею, як суміжним землекористувачем, встановила на межі суміжних земельних ділянок капітальну огорожу, чим унеможливила їй вільно та безперешкодно користуватися під'їзною дорогою, обслуговувати належним чином будинок, господарські споруди та будівлі. На її звернення щодо усунення перешкод у користуванні під'їзною дорогою, ОСОБА_6 категорично відмовляється вчиняти будь-які дії, посилаючись на своє право власності на спірну земельну ділянку.

У жовтні 2016 року їй стало відомо, що 41 сесією 6 скликання селищної ради 24 вересня 2015 року було прийнято рішення № 1347 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва в АДРЕСА_1 ОСОБА_6.», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва, і надано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,1068 га.

Вказувала, що зазначене рішення є незаконним, так як з нею, як суміжним землекористувачем, не погоджувались зовнішні межі наданої відповідачу земельної ділянки і на пленарному засіданні селищна рада прийняла рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_6 без належного акту погодження (встановлення на місцевості) зовнішніх меж суміжних земельних ділянок з її боку.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просила суд визнати недійсним та скасувати рішення 41 сесії 6 скликання Ясінянської селищної ради, Рахівського району Закарпатської області від 24 вересня 2015 року № 1347 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва в АДРЕСА_1, ОСОБА_6.».

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 07 червня 2017 року у складі судді Бліщ О. Б. позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним та скасовано рішення 41 сесії 6 скликання Ясінянської селищної ради, Рахівського району, Закарпатської області № 1347 від 24 вересня 2015 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва в АДРЕСА_1, ОСОБА_6».

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на пленарному засіданні селищна рада прийняла рішення, яким затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність без належного акту погодження (встановлення на місцевості) зовнішніх меж суміжних земельних ділянок з боку позивача. Суд вважав, що оскаржуваним рішенням селищної ради порушені права позивача, як суміжного землекористувача з відповідачем.

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 13 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 07 червня 2017 року скасовано та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спірним рішенням селищної ради не порушуються земельні права позивача, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження факту самовільного встановлення ОСОБА_6 на межі суміжних земельних ділянок з позивачем капітальної огорожі.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом було ухвалено помилкове рішення, оскільки спірне рішення селищної ради було прийнято без погодження меж земельних ділянок з нею.

Посилається, що апеляційний суд безпідставно поновив відповідачу строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки вона отримала копію судового рішення у червні 2017 року, а з апеляційною скаргою звернулася тільки у жовтні.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК Українивизначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 41 сесією 6 скликання Ясінянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області 24 вересня 2015 року було прийнято рішення за №1347 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва в АДРЕСА_1 ОСОБА_6.», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва, і надано у власність ОСОБА_6, мешканці АДРЕСА_1 № 437, земельну ділянку площею 0,1068 га, кадастровий №:09:001:0755, що розташована у АДРЕСА_1, для індивідуального садівництва.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час звернення ОСОБА_4 з позовом кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні норми містяться й у частині третій статті 12, частинах першій, шостій статті 81 чинного ЦПК України.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

У частинах другій та третій статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що способи захисту прав на земельні ділянки передбачені статтею 152 Земельного кодексу України, згідно якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди не дійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд правильно виходив з того, що спірним рішенням не порушуються її земельні права, оскільки вона не надала доказів на підтвердження факту самовільного встановлення відповідачем на межі їхніх суміжних земельних ділянок капітальної огорожі.

Доводи касаційної скарги з посиланням на незаконність оскаржуваного рішення селищної ради, є безпідставними, оскільки позивач не довела факту порушення своїх прав та, відповідно, підстав для звернення до суду із даним позовом, у розумінні положень статті 3 ЦПК України 2004 року, статей 15, 16 ЦК України.

Зазначені вище норми матеріального та процесуального права визначають об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорюване суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Оскільки ОСОБА_4 не довела факту порушення своїх прав відповідачами, то відсутні підстави для задоволення позову, про що вірно було зазначено апеляційним судом.

Посилання касаційної скарги на те, що апеляційний суд безпідставно поновив відповідачу строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки вона отримала копію судового рішення у червні 2017 року, а з апеляційною скаргою звернулася тільки у жовтні не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються матеріалами справи.

ОСОБА_6 не була присутньою у судовому засіданні під час проголошення рішення суду першої інстанції, копію якого отримала 17 жовтня 2017 року, що підтверджується відповідною розпискою (а. с. 63), а з апеляційною скаргою звернулася 27 жовтня 2017 року, тому апеляційний суд обґрунтовано поновив її строк на апеляційне оскарження судового рішення. Даних про те, що копію судового рішення було отримано нею раніше матеріали справи не містять.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Отже, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, дослідив усі наявні у матеріалах справи докази та дійшов обґрунтованого висновку про скасування помилкового рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довела факту порушення відповідачами своїх прав.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 13 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б.І. Гулько

Ю.В. Черняк