Справа № 357/5144/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Бондаренко О. В. при секретарі Бондаренко Н.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні залі суду №4 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

14.05.2018 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 12.10.2007 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб. 01.11.2017 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/9175/17. Від даного шлюбу вони мають дитину: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач, матеріальної допомоги сину не надає, участі у його вихованні не приймає, а вона не має можливості в повній мірі утримувати дитину, в звязку з чим постійну допомогу їй надає її матір, з якою вона проживає. На момент пред'явлення цього позову між нею та відповідачем не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини. В зв'язку з тим, що відповідач з січня 2016 року не підтримував з нею та їхнім сином ніяких відносин, на момент подання цього позову вона не має достовірних відомостей про те, де саме працює її чоловік і чи він працює офіційно. Як їй відомо, аліменти відповідач нікому не сплачує, стягнень по виконавчим документам з відповідача не проводяться, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків повнолітніх дочки, сина немає. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. За минулий час аліменти можуть бути присуджені тільки за певних умов, а саме якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати (ч. 2 ст.191 СК). Підтвердженням, того що вона вживала заходів стягнення аліментів є її звернення до суду, про що відповідач знав, але не вжив заходів, щодо сплати аліментів дитині на його утримання, а саме: ухвалою від 08.12.2017 року про видачу судового наказу, про стягнення аліментів їй було відмовлено стягнути аліменти починаючи з 27.10.2017 року. Після того відповідач обіцяв, що буде добровільно сплачувати, але так і не сплачував їх, у звязку з цим просила стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, кошти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня її попереднього звернення з 27.10.2017 року і досягнення дитиною повноліття.

14.06.2018 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків позову, в якій зазначено, що 10.08.2017 року вона звернулася з позовом до Білоцерківського міськрайонного суду до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та розірвання шлюбу та було винесено ухвалу про роз'єднання позовів, і за результатами розгляду справи 01.11.2017 шлюб між ними було розірвано, а аліменти не були стягнуті з ОСОБА_2О.З вересня 2017 року відповідач покинув місце реєстрації, і до цього часу не появляється, не виконує свого обов'язку покладеного на нього щодо участі у вихованні та утриманні неповнолітнього сина, де на даний час мешкає відповідач їй не відомо. Ухвалою від 29.09.2017 року, у справі № 357/9175/17, Білоцерківським міськрайонним судом Київської області, їй було повернено позовну заяву про стягнення аліментів в зв'язку із набранням чинності 08.07.2017 року Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів». В листопаді 2017 року вона подала до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області заяву про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання сина та 03.11.2017 року, судом було винесено ухвалу про усунення недоліків, яка була отримана нею пізніше ніж судом прийнято рішення про повернення заяви про видачу судового наказу. 04.04.2018 року вона знову подала заяву про стягнення аліментів з ОСОБА_2, де вона просила стягнути аліменти за попередній період (з моменту звернення про стягнення аліментів та розірвання шлюбу), але 10.04.2018 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області по справі №357/3518/18 було винесено ухвалу про повернення позовної заяви. Що є підтвердженням звернення до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, оскільки за минулий час аліменти можуть бути присуджені тільки за певних умов, а саме якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати (ч. 2 ст. 191 СК України). У звязку з цим просила стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, кошти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку,але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку і досягнення ним повноліття за попередній період починаючи з дня її попереднього звернення з 10.10.2017 року.

Ухвалою від 15.06.2018 року, після усунення позивачем недоліків позову, було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою від 20.08.2018 року, в порядку ч.5 ст. 279 ЦПК України, було постановлено провести розгляд справи в судовому засіданні з викликом учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити вимоги в повному обсязі та зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають сина, який проживає разом із нею за адресою: АДРЕСА_1. Син знаходиться на її повному утриманні, відповідач матеріальної допомоги не надає ні в грошовій ні в натуральній формі. Вона працює на АЗС «Люксвен» і отримує заробітну плату в розмірі 3700,00 грн., якої не вистачає для забезпечення сина усім необхідним для повноцінного розвитку, тому їй приходиться підробляти. В середньому на місяць на утримання сина вона витрачає 1000,00 грн. 01.10.2017 року,12.11.2017 року, 04.03.2018 року вона зверталась із заявами до відповідача про надання матеріальної допомоги на сина, однак вони повернулись без вручення адресату. В телефонному режимі також зверталась до відповідача з проханням сплачувати аліменти, однак він відмовився.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав частково, та зазначив, що він не відмовляється від стягнення з нього аліментів на сина, однак не з 10.10.2017 року, як просить позивач, а з дати судового засідання. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу судом було повідомлено, що питання щодо стягнення аліментів повинні вирішуватись в окремому порядку. З позивачем була одна розмова про сплату аліментів, однак він вважав, що залишивши позивачу частину будинку з майном, він має певний проміжок часу для того щоб не сплачувати аліменти. Він здорова та працездатна людина, працює, але не офіційно, отримує дохід від 3700,00 до 6000,00 грн., має дітей, які вже повнолітні, інших осіб на утриманні немає.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 12.10.2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис №1670, що підтверджується свідоцтвом про шлюб ( а.с.2). 01.11.2017 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, у справі №357/9175/17, яке набрало законної сили 14.11.2017 року (а.с.21). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження Серія І-ОК №096555 від 08.07.2008 року ( а.с. 2 зворотній бік).

З довідки про місце проживання та склад сімї №240 від 14.06.2018 року (а.с.27) вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована і проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, разом із сином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З матеріалів справи ( а.с. 8, 16, 54-56) вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець с.м.т. Поліське Київської області, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, в судовому засіданні вказав адресу проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Також, встановлено, що відповідач здорова та працездатна особа, інших осіб на утриманні не має, має постійне місце роботи, отримує заробітну плату, проти стягнення аліментів на сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, не заперечує.

Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції).

Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Визначаючи розмір аліментів суд врахував, що: позивач отримує мінімальну, визначену законодавством заробітну плату, на її утриманні знаходиться неповнолітній син, який відвідує дитячий навчальний заклад та потребує матеріальної підтримки з боку обох батьків на рівень життя, достатній для його фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; відповідач є здоровим та працездатним, іншим особам аліменти не сплачує, отримує щомісячно достатній заробіток (доход) в розмірі більше ніж встановлена законодавством мінімальна заробітна плата та не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання сина.

Відповідно до ч.1.ч.2 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і ( або) натуральній формі.

В судовому засіданні встановлено, що між сторонами відсутня домовленість про сплату аліментів на дитину, між ними не було укладено ні усного, ні письмового, ні нотаріально посвідченого договору, відповідач за місцем роботи заяву про відрахування з його заробітної плати суми аліментів не подавав.

Позивач в підтвердження позовних вимог щодо стягнення аліментів з 10.10.2017 року посилається на те, що вона неодноразово направляла заяви відповідачу ( а.с. 36-38), про сплату аліментів на сина, однак не надала до суду належних та допустимих доказів щодо отримання відповідачем даних заяв та доказів в підтвердження місця проживання відповідача за вказаними у заявах адресами.

Також, позивач посилається на те, що вона неодноразово зверталась до суду із заявами про стягнення з відповідача на її користь аліментів ( а.с. 17-26).

Так, з даних матеріалів вбачається, що 10.08.2017 року позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів та розірвання шлюбу, ухвалою суду від 29.09.2017 року позовну заяву в частині стягнення аліментів було повернуто позивачу з урахуванням вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», яким було внесено зміни до ЦПК України, а саме щодо розгляду питання про стягнення аліментів в порядку наказного провадження. 27.10.2017 року позивач звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину, ухвалою від 02.11.2017 року позивачу було надано строк для усунення недоліків заяви та 08.12.2017 року вказану заяву було повернуто заявнику в звязку з не усунення недоліків заяви про видачу судового наказу.04.04.2018 року позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на сина, яка також була залишена без руху і їй було надано строк для усунення недоліків позову, які не було усунуто і ухвалою від 02.05.2018 року позовна заява була повернута разом з доданими до неї документами.

Отже, судом встановлено, що між сторонами відсутня добровільна домовленість відповідно до ст.ст. 181,187,189 СК України, а у разі неможливості досягнення між батьками угоди про добровільне відрахування (сплату) одним з них аліментів, кошти на утримання дитини (аліменти) можуть бути присуджені за рішенням суду у частці від доходу платника і (або) у твердій грошовій сумі відповідно до ст. 181 СК України.

В п.17 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розяснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти присуджуються від дня предявлення позову.

Згідно ч.2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Стягнення аліментів за час, що передує пред'явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов'язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

Під ухиленням від сплати аліментів слід розуміти як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов'язаної особи, спрямовані на повне чи часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплаті аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання. Ухилення від сплати аліментів завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність).

Однак, позивач не надала до суду докази того, що у той чи інший спосіб відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання дитини. Причини, за яких позивач раніше зверталась за примусовим стягненням аліментів та в силу неналежного виконання нею вимог ЦПК України не мають значення і не приймаються судом до уваги, оскільки для визначення розміру аліментів за минулий час застосовуються загальні правила, які закріплено в статтях 182, 184, 191 СК України.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суду першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими сторони обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача з 10.10.2017 року та обставини, що вона не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням відповідача від їх сплати, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення аліментів за минулий час.

Слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо).

Таким чином, відповідач, як до присудження аліментів так і після їх присудження, зобовязаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, в тому числі щодо оплати за навчання, на розвиток здібностей та лікування дитини.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.05.2018 року і до досягнення дитиною повноліття, оскільки визначений спосіб стягнення аліментів відповідає положенням законодавства та інтересам дитини, його рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

На підставі ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст. 7, 182-183, 187, 189, 191 СК України, 12, 76 - 81, 223, 258, 259, 264, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця с.м.т. Поліське Київської області, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_6, аліменти на сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.05.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

СуддяОСОБА_4