КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1456/2018
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва в складі судді Клочко І.В., ухвалене в м. Київ 09 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю, просила встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: у користування позивача виділити житлові кімнати 2 та 3 пл. 29,6 кв.м. разом з лоджією 2,2 кв.м., що максимально відповідає її частці в праві власності на квартиру, у користування відповідача виділити житлову кімнату 1 пл. 10,4 кв.м. та кладову пл. 1,1 кв.м., що максимально відповідає її частці в праві власності на квартиру; в загальному користуванні залишити кухню пл. 6,0 кв.м., ванну кімнату пл. 2,2 кв.м., вбиральню пл. 1,1 кв.м., коридор пл. 5,8 кв.м.

Позов мотивувала тим, що зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1, є власником 2/3 частин даної квартири, інша 1/3 частина належить на праві власності відповідачу. Згідно з технічним паспортом, виготовленим станом на 20 серпня 2012 року, спірна квартира є трьохкімнатною, житлова площа - 40 кв.м., у тому числі кімната 1 - 10,4 кв.м., кімната 2 - 17,2 кв.м., кімната 3 - 12,4 кв.м., кухня 6 кв.м., ванна кімната 2,2 кв.м., вбиральня 1,1 кв.м., коридор 5,8 кв.м., кладова 1,1 кв.м., лоджія 2,2 кв.м. Загальна площа квартири - 58,4 кв.м., 1 та 3 кімната є ізольовані, а 2 кімната - прохідна. Співвласники не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою, заважаючи та чинячи перешкоди у користуванні квартирою один одному, а тому вона змушена звернутися до суду з вимогою встановити порядок користування квартирою.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 липня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою відмовлено.

Позивач ОСОБА_1, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 липня 2018 року та ухвалити нове рішення.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що підставою відмови у задоволенні позову, як зазначено в рішенні суду, є порушення принципу пропорційності користування сторонами своїми частками у праві спільної часткової власності на квартиру, в результаті відповідачу виділяється кімната меншої площі в загальному користуванні. Вважала дані висновки такими, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Зазначала, що судом в неповній мірі встановлені обставини, які мають значення для справи, а саме не встановлено інші особи, які проживають і зареєстровані в спірній квартирі, а це син позивача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. В зв'язку з чим, до участі у справі не залучений в якості третьої особи відділ опіки і піклування служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації.

Суд не прийняв до уваги те, що в спірній квартирі мешкають не близькі родичі і не члени родини, позивач і відповідач між собою не є родичами, однією родиною не проживають і не ведуть спільного господарства.

Відзивів на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надійшло.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 було заявлено клопотання про залучення до участі в справі в якості третьої особи відділу опіки і піклування Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, однак дане клопотання не підлягає до задоволення, оскільки ЦПК України не передбачено можливості залучення третіх осіб на стадії апеляційного перегляду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами склався порядок користування квартирою, а порядок користування квартирою у спосіб, визначений позивачем, є недоведеним, оскільки в такому разі порушується принцип пропорційності користування сторонами своїми частками у праві спільної часткової власності на квартиру, відповідачу виділяється кімната меншої площі в загальному користуванні, а також принцип залишення у загальному користуванні нежитлових приміщень, таких як лоджія.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником 2/3 частин квартири за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 грудня 2012 року та договору купівлі-продажу 1/3 частки квартири від 01 лютого 2013 року (а. с. 8 - 18), а ОСОБА_2 є власником 1/3 частини цієї ж квартири.

В матеріалах справи на а. с. 19 - 20 наявний технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 виготовлений станом на 20 серпня 2012 року, згідно якого спірна квартира має загальну площу 58,4 кв.м., житлову площу 40,0 кв.м., та складається із приміщень: 1 кімната пл. 10,4 кв.м., 2 кімната пл. 17,2 кв.м., 3 кімната пл. 12,4 кв.м., кухня пл. 6,0 кв.м., ванна кімната пл. 2,2 кв.м., вбиральня пл. 1,1 кв.м., коридор пл. 5,8 кв.м., кладова пл. 1,1 кв.м., лоджія пл. 2,2 кв.м.

Із плану квартири вбачається, що 3 кімната має вихід на лоджію пл. 2,2 кв.м., є суміжною з 2 кімнатою пл. 17,2 кв.м., а 1 кімната пл. 10,4 кв.м. - ізольована.

В матеріалах справи є письмове заперечення ОСОБА_2 проти позову, в якому зазначено, що все своє життя разом із чоловіком ОСОБА_4 проживала в кімнаті пл. 12,4 кв.м., а позивачу, яка почала проживати в квартирі після смерті ОСОБА_4, нею запропоновано займати дві інші кімнати, що вона і зробила, але під час проживання розпочала ремонт і в кімнаті пл. 10,4 кв.м. зруйнувала частину стіни та двері. Отже, між сторонами вже тривалий час склався порядок користування квартирою, відповідно до якого відповідач займає кімнату пл. 12,4 кв.м., а позивач - кімнати пл. 10,4 кв.м. та 17,2 кв.м. Інші приміщення квартири перебувають у загальному користуванні сторін. Також вказує, що запропонований позивачем порядок не відповідає ідеальним часткам сторін у праві спільної часткової власності на квартиру. Оскільки ідеальна частка відповідача становить 13,33 кв.м. відповідно до 1/3 частки квартири, займана нею кімната пл. 12,4 кв.м. більш ідеально відповідає своїй частці, ніж кімната пл. 10,4 кв.м., яку пропонує позивач та яка є непридатною для проживання, оскільки в ній відсутні двері та частина стіни.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна

переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснено, що якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Судом встановлено, враховуючи технічні характеристики квартири, що ідеальна частка позивача в співвідношенні з її часткою у праві власності на квартиру складає 26,67 кв.м., відповідача - 13,33 кв.м.

Також встановлено, що між сторонами склався порядок користування спірною квартирою, відповідно до якого позивач займає кімнати площею 10,4 кв. м. та 17,2 кв. м., а відповідач - кімнату площею 12,4 кв. м.

Наведені обставини доводами апеляційної скарги не спростовані.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд вірно застосував положення наведених вимог закону, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, яким дав оцінку відповідно до ст. 212 ЦПК України, встановив обставини справи та прийшов до правильного правового висновку, що фактичний порядок користування квартирою найбільш відповідає часткам кожної із сторін та не порушує права власників квартири, а при встановленні такого порядку користування квартирою, як просить позивач, відбудеться порушення прав відповідача та звуження її прав на користуванні своєю власністю, і також буде порушений принцип залишення у загальному користуванні нежитлових приміщень, а саме лоджії, вихід до якої можливий лише із 3 кімнати пл. 12,4 кв. м., на яку претендує позивач.

Доводи апеляційної скарги, що особи, які проживають в квартирі, не пов'язані родинними відносинами, не ґрунтуються на вимогах закону та не впливають на правильність висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що судом в неповній мірі встановлені обставини, які мають значення для справи, зокрема не встановлено наявність інших осіб, які проживають і зареєстровані в спірній квартирі, а саме син позивача, ІНФОРМАЦІЯ_2, апеляційний суд враховує, що відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із вищевикладеного, позивач при зверненні до суду із даним позовом повинна була сама надати відповідні докази реєстрації її сина за даною адресою та принаймні залучити його до участі в справі, як і орган опіки та піклування, однак нею цього зроблено не було, відтак посилання позивача в апеляційній скарзі на неповноту з'ясування судом обставин справи є безпідставними.

Відповідних доказів проживання та реєстрації її сина в спірній квартирі ОСОБА_1 не надано і до апеляційної скарги.

Апеляційний суд враховує, що позивач посилалася на здійсненні сторонами перешкод один одному у користуванні квартири, разом із тим, доказів на підтвердження цих обставин нею не надано і вимог про усунення перешкод в користуванні квартирою не заявлено.

Оцінюючи посилання позивача в апеляційній скарзі на ст. 47 ЖК України, яка регулює норму жилої площі в Українській РСР, та ст. 64 ЖК України, якою визначено, хто належить до членів сім'ї наймача, апеляційний суд враховує, що дані вимоги закону відносяться відповідно до глави 1 розділу ІІІ ЖК УРСР «Надання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду» та глави 2 цього ж розділу «Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду», не мають відношення до спірних правовідносин, оскільки спірне житло перебуває у приватній власності, та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2018 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.