Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Мамонової О.Є.

із секретарем судового засідання - Шапко В.М.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_2

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частину спільного майна та визнання права власності,

місце ухвалення судового рішення - м. Чернігів

дата складання повного тексту судового рішення - 07 травня 2018 року

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому, посилаючись на ст. 41 Конституції України, ст. 155 ЖК України, ст.ст. 368, 386 ЦК України, просила зобов'язати ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди у користуванні власністю - 1/4 частиною квартири АДРЕСА_1 та вселити її в квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року, визнано за нею право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Як зазначає позивач, 04.08.2017 року вона звернулась з проханням до ОСОБА_3 допустити її у спірну квартиру, проте відповідач у квартиру її не допустив і вона не має можливості надати користуватись належним їй житловим приміщенням і вона зверталася з відповідною заявою до ЧВ ГУНП України у зв'язку з порушенням свого права власності на належне їй житло.

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, у якій просив припинити право власності ОСОБА_4 на 1/4 часткину квартири АДРЕСА_1, що перебуває у спільній частковій власності, стягненути з нього на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 88 971 грн. та визнати за ним право власності на цю частину квартири.

В обґрунтування своїх вимог, ОСОБА_3 посилався на те, що він був одноосібним власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 09 листопада 2012 року, а ОСОБА_2 набула право власності на 1/4 частину спірної квартири на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 червня 2016 року в порядку спадкування після смерті його померлої дружини.

Як зазначає ОСОБА_3, ОСОБА_2 не є членом його сім»ї, разом вони не проживають і не вели спільне господарство, оскільки перебувають у неприязнених стосунках і всупереч вимогам ст.. 322 ЦК України ОСОБА_2 належним чином не утримує своє майно, не проводить поточні ремонти, комунальні послуги не сплачує. Наголошує, що у спірній квартирі ОСОБА_2 ніколи не проживала.

Також ОСОБА_3 посилається на те, що частка ОСОБА_2, не може бути виділена в натурі, оскільки є незначною і квартира є неподільною, спільне користування квартирою неможливе, що підтверджується висновком експерта № С-413 від 11 грудня 2017 року за результатами проведення будівельно-технічної експертизи, і вважає, що таке припинення не завдасть істотної шкоди ОСОБА_2, оскільки вона має власне житло.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні власністю, а саме: 1/4 частиною квартири АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частину спільного майна та визнання права власності відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його зустрічні позовні вимоги, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позвоних вимог ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_2 жодного разу до нього не зверталась з проханням допустити її до квартири, що також підтверджується висновком Чернігівського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області за результатами перевірки звернення ОСОБА_2 від 08 серпня 2017 року.

Як зазначає апелянт, ОСОБА_2 не є членом його сім»ї, разом вони ніколи не проживають і не проживали, не вели спільне господарство, оскільки перебувають у неприязнених стосунках і всупереч вимогам ст.. 322 ЦК України ОСОБА_2 належним чином не утримує своє майно, не проводить поточні ремонти, комунальні послуги не сплачує.

Апелянт посилається на те, що частка ОСОБА_2 є незначною і не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною, спільне користування нею неможливе, що підтверджується висновком експерта № С-413 від 11 грудня 2017 року за результатами проведення будівельно-технічної експертизи.

Апелянт не погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні його зустрічних позовних вимог з підстав того, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, а частка майна в розмірі 1/4 не можна вважати незначною та позивач не погоджується на компенсацію. На думку апелянта, такий висновок суду є помилковим, оскільки ст. 365 ЦК України не передбачено погодження співвласника на компенсацію за частку у спільному майні.

У відзиві ОСОБА_2 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_3, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2018 року - без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено такі фактичні обставини справи.

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 09 листопада 2012 року ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.м. 27-29).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 24 травня 2017 року, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

Зазначені рішення набрали законної сили і є преюдиціальними при вирішенні цієї справи.

Право власності ОСОБА_2 на 1/4 частину АДРЕСА_1 підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.04.2017 року.

Зазначені обставини в апеляційному суді сторони не спростовували і не заперечували.

Як встановлено апеляційним судом і не заперечується учасниками судового розгляду справи, реального розподілу спірної квартири відповідно до часток у праві власності між співвласниками не проводилось. Між сторонами склалися вкрай неприязне ні ворожі стосунки, у зв'язку із чим в добровільному порядку згоди щодо користування спірною квартирою сторони досягнути не можуть.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції, посилаючись на положення ст.ст. 319, 368, 386 ЦК України та ст. 41 Конституції України, виходив з того, що матеріалами справи та поясненнями підтверджується, що ОСОБА_3 не допускає ОСОБА_2 до спірної квартири.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що власник має право володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд і на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, а ? частку спірної квартири не можна вважати незначною, на виплату компенсації позивач не погоджується.

Проте, апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з оглядду на таке.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, де визначено, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у виразі часток.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04 жовтня 1991 року „Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" встановлено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, береться до уваги, що кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом, виділ може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири, а у п.7 даної постанови роз»яснено, що в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.

Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна відповідно до статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об'єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об'єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них».

За змістом статті 152 ЖК України в редакції Закону N 191-VIII від 12.02.2015р виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується.

Положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна іншого співвласника - відповідача по справі.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Встановлено, що на підставі рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 08 червня 2016 р. ОСОБА_2 має право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року її доньки ОСОБА_5 (а.с.5-12).

Апеляційним судом з матеріалів справи встановлено, що спірна квартира має загальну площу 48,4 кв.м та складається з двох житлових кімнат площею 15,3 кв.м та 19,2 кв.м (одна з яких прохідна), кухні 6 кв.м, суміщених вбиральні та ванної 2,4 кв.м та коридору 4,8 кв.м. Отже, ОСОБА_2 згідно її 1/4 частини у праві власності, у спірній квартирі належить 12,1 кв.м від загальної площі (а.с44-46).

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що згідно висновку судового експерта № С-413 від 11 грудня 2017 року за результатами проведення будвельно-технічної експертизи на замовлення ОСОБА_3, ринкова вартість 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 станом на 11.12.2017 року складає 88971 грн. З технічної точки зору виділити в натурі належну ОСОБА_2 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 неможливо (а.с.32-43).

Як убачається з матеріалів справи, згідно квитанції № 55 від 27 грудня 2017 року ОСОБА_3 внесено на депозитний рахунок 88971 грн. компенсації вартості 1/4 частки спірної квартири.

Вказаний висновок експерта є належним і допустимим доказом, на його спростування ОСОБА_2 не надано документальних доказів ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді.

Наявний у справі звіт ПП «АКСІОМА» від 15 грудня 2015 р. про вартість спірної квартири апеляційний суд до уваги не приймає як такий, що на час вирішення цієї справи втратив чинність у зв»язку із закінченням шестимісячного строку з дня його складення (а.с. 56-68).

Апеляційний суд враховує те, що частка ОСОБА_2 у квартирі є незначною і не може бути виділена в натурі.

Сторони підтвердили, що вони не є родичами чи членами однієї сім'ї, між ними склалися неприязні відносини, внаслідок чого спільне володіння і користування житловим приміщенням є неможливим. Окрім того, як встановлено апеляційним судом, між сторонами існують вкрай ворожі, неприязнені стосунки, за наявності яких спільне проживання та користування житловою площею квартири та місцями загального користування з дотриманням розміру реальної площі, яка припадає кожному із співвласників, унеможливлюється внаслідок обопільної ворожнечі, яка не стримувалась і не приховувалась упродовж розгляду справи у апеляційному суді.

Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_2 має на праві власності однокімнатну зо всіма комунальними зручностями квартиру АДРЕСА_2 і зазначені обставини в апеляційному суді ОСОБА_2 не заперечувала. Отже, зважаючи на особливості предмета позову та обставини цієї конкретної цивільної справи у їх сукупності, апеляційний суд приходить до переконання, що припинення права власноситі на 1/4 частину спірної квартири не завдасть істотної шкоди ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_2 у спірній квартирі ніколи не проживала, забезпечена житлом у належній їй вищевказаній квартирі у с.Снов»янка Чернігівського району і області.

Зазначені обставини не були належним чином досліджені і не узяті до уваги судом першої інстанції, що призвело до помилкового вирішення справи.

На підставі ч.ч. 1,4 ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною 1 пунктом 4 та частиною 2 статті 376 ЦПК України, окрім іншого, підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зважаючи на викладене, у зв'язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, апеляційний суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 необхідно відмовити, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню за наявної сукупності обставин, за якої відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене, вказаний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Відтак, у зв'язку з розглядом справи та винесенням постанови відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України апеляційним судом з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір в сумі 4144 грн. 30 коп. за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанціях.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2018 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Виплатити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована у АДРЕСА_2, паспорт серії НОМЕР_1, виданий Бориславським МВУ МВС України у Львівській області 5 грудня 2000 року, грошову компенсацію у розмірі 88971 (вісімдесят вісім тисяч дев»ятсот сімдесят одну) грн., з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, код отримувача 26295412, банк отримувача Державна казначейська служба України, розрахунковий рахунок № 5960, код банку отримувача 820172, внесену ОСОБА_3 згідно квитанції № 55 від 27 грудня 2017 року в Чернігівській філії Облуправління АТ «Ощадбанк».

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1, яка в цілому має 48,4 кв. метрів загальної площі, з них 34,5 кв. метрів житлової площі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 4144 грн. 30 коп. судового збору за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанцій.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:Судді:

Повний текст постанови складений 30 липня 2018 року