Справа № 742/3786/17 Провадження № 22-ц/795/663/2018 Головуючий у I інстанції ОСОБА_1 Доповідач - Губар В. С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.

із секретарем судового засідання Шапко В.М.

Позивач ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_3

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

місце ухвалення судового рішення м. Прилуки Чернігівської області

дата складання повного тексту судового рішення 08 березня 2018 року

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила, посилаючись на положення ст.ст. 60, 61, 62, 70 СК України, визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль НОМЕР_1 та будинок № 91 по вул. Константинівська в м. Прилуки, виділивши їй в натурі 1/2 частину будинку.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_2 зазначала, що з 28 лютого 2002 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3, який на даний час розірвано. Під час шлюбу ними придбано автомобіль НОМЕР_1, який був зареєстрований на ім»я відповідача ОСОБА_3 та побудований житловий будинок в м. Прилуки по вул. Костянтинівська 91. Зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя як таке що придбано за спільні сімейні кошти та внаслідок спільної праці подружжя. Позивач має намір реалізувати своє право власності на 1/2 частину майна спільної сумісної власності подружжя, але відповідач добровільно розділити спірне майно на рівні частки відмовляється вважаючи, що усе майно є його особистою власністю. Вказує, що будівництво спірного будинку повністю завершено, але ОСОБА_3 не бажає здавати будинок в експлуатацію.

Заочним рішенням Прилуцького міськрайоннго суду Чернігівської області від 26 лютого2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 автомобіль НОМЕР_2 та житловий будинок 91 по вулиці Костянтинівській в м. Прилуки Чернігівської області.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля НОМЕР_2 та на 1/2 частину житлового будинку 91 по вулиці Костянтинівській в м. Прилуки Чернігівської області.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04 квітня 2018 року заява ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 лютого 2018 року у цій справі залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 лютого 2018 року

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що усупереч положенням ст.ст. 12, 174, 178, 223 ЦПК Ураїни при ухваленні заочного рішення, суд першої інстанції не переконався у належному повідомленні відповідача про час і місце розгляду справи, чим, на думку апелянта, порушив його права щодо участі у судовому засіданні та позбавив можливості на дати докази по справі, які підтверджують безпідставність вимог позивача.

Як зазначає апелянт, посилаючись на положення ст.ст. 181, 182, 316, 331 ЦК України, ст.ст. 4, 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спірний будинок був придбаний 25.07.2001 року на підставі договору купівлі-продажу за його, відповідача особисті кошти, а шлюб був зареєстрований 28.02.2002 року. Тому відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України спірний будинок є його особистою приватною власністю, а позивачем не доведено той факт, що спірний будинок зареєстрований і те, що він являється спільним сумісним майном подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_4 просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали цивільної справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В частині визнання автомобіля НОМЕР_2 спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на 1/2 частину за ОСОБА_2 апелянтом ОСОБА_3 не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання спірного будинку спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності за нею на 1/2 частину будинку, суд першої інстанції виходив з того, що набутий сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства спірний житловий будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя не надано.

Проте, повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не може, виходячи за наступного.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено такі фактичні обставини справи.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 лютого 2002 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ЕЛ № 112354 (а.с. 7).

Як встановлено апеляційним судом в судовому засіданні, шлюб між сторонами розірваний.

Зазначені обставини в апеляційному суді сторони не спростовували і не заперечували.

Перевіряючи аргументи скарги апеляційним судом встановлено, що 25.07.2001 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Прилуки вул. К.Лібкнехта 91, загальною площею 142.2 кв.м, житловою площею 91.8 кв.м (а.с.21)

На підставі рішення виконавчого комітету Прилуцької міської ради № 617 від 29.10.2002 року ОСОБА_3 надано дозвіл на реконструкцію старого будинку та будівництво гаража розміром 6,30х8,30 м. по вул. Костянтинівській 91 в м. Прилуках (а.с. 19).

Як встановлено апеляційним судом, рішенням виконавчого комітету Прилуцької міської ради від 29 жовтня 2002 року № 617 ОСОБА_3 дозволено реконструкцію старого будинку та будівництво гаража розміром 6,30х8,30 м по вул. Костянтинівській, 91 у м.Прилуки та наданий дозвіл головного архітектора міста Прилуки № 125 від 01.11.2002 року на будівництво гаража, який дійсний до 29.10.2004 року (а.с.20).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 просила визнати право власності на 1/2 частину спірного будинку, посилаючись на ст.ст. 60, 61, 62, 70 СК України.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За приписами ст. ст. 60-63, 68 СК України будь-яке майно (крім речей індивідуального користування та речей, які виключені з цивільного обороту), набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Визначаючи обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, обовязково слід встановлювати правовий режим його належності подружжю загалом або дружині/чоловікові окремо в контексті положень ст. ст. 57, 58 СК України.

Згідно з п. п. 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям в їх сукупності.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що житлова площа спірного житлового будинку згідно договору купівлі-продажу вд 25.07.2001 року складає 91,8 кв.м, а згідо експлікації приміщень до плану будинку № 91 по вул. Костянтинівська, 91 в м. Прилуки, яка знаходиться в матеріалах технічного паспорту на будинок, житлова площа будинку збільшена і складає 446,9 кв.м (а.с. 13).

При цьому, апеляційний суд враховує, що за інформацією КП «Прилуцьке МБТІ» Чернцігівської обласної ради від 30.06.2017 року, згідно технічної інвентаризації станом на 19.12.2007 року встановлено, що в будинку під літ А-2 відбулась повна заміна конструктивних елементів із збільшенням розмірів та надбудовою другого поверху. Будинок під літ А-1 з господарськими будівлями знесено. Старий будинок під літ. А-1 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 25.07.2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4477. Станом на 21.12.2012 року право власності на будинок під літ А-2 з господарськими будівлями за адресою м. Прилуки вул. Костянтинівська 91 не зареєстровано (а.с. 10-21).

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що будинок, який був придбаний ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 25.07.2001 року повністю знесений і на його місці побудований новий будинок, право власності на який не зареєстровано.

ОСОБА_3 не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів, які б достовірно і безсумнівно підтвердили, що спірний будинок побудований ним за його власні кошти до укладення шлюбу з ОСОБА_2 та у встановленому законом порядку зареєстрований.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Проте, ухвалюючи вірне рішення про визнання спірного будинку спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнавши право власності на 1/2 частину будинку за ОСОБА_2, судом першої інстанції не встановлено готовність спірного будинку та чи зареєстровано право власності на нього за будь-ким із сторін станом на час розгляду справи.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

За змістом норм статтей 181, 331 ЦК України новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, врахувавши вищевказані правові позиції та ті обставини, що за час шлюбу за спільні кошти подружжя побудований будинок, правильно визнав його об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Право ОСОБА_2 на спірний будинок ОСОБА_3 не визнається, а тому вона не має можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна у іншій спосіб.

Апеляційному суду ОСОБА_3 не представив належних і допустимих документальних доказів, які б спростували висновки оскаржуваного рішення та беззаперечно підтвердили, що існуючий натепер спірний будинок був придбаний до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2

Твердження апелянта щодо його неналежного повідомлення про час і місце розгляду справи судовм першої інстанції не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04 квітня 2018 року заява ОСОБА_8 про перегляд заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 лютого 2018 року у цій справві залишена без задоволення через відсутність доказів в підтвердження поважності причин неявки в судові засідання. Зазначена ухвала суду першої інстанції набрала законної сили і ОСОБА_3 в апеляційному порядку не оскаржувалась.

Упродовж слухання справи у апеляційному суді ОСОБА_3 , будучи присутнім у судовому засіданні, мав достатньо часу і можливостей для надання апеляційному суду необхідних пояснень та аргументів по суті спору та міг надати, але не надав ніяких належних і допустимих документальних доказів, які б спростували висновки оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції в частині визнання спірного будинку спільним сумісним майном подружжя.

Відтак, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно визначив суть спірних правовідносин, час укладення шлюбу між сторонами та підстави і порядок набуття, щоє предметом поділу. Проте не врахував тєї обставини, що право власності на нововстоворений будинок відповідачем ОСОБА_3 не зареєстровано, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 незавершеного будівництвом житлового будинку № 91 по вул. Костянтинівській в м. Прилуки Чернігівської області та визнання права на 1/2 частину незавершеного будівництвом спірного будинку за ОСОБА_2

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 лютого 2018 року змінити в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 до ОСОБА_3 житловий будинок № 91 по вулиці Костянтинівській в м.Прилуки Чернігівської області та в частині визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку № 91 по вулиці Костянтинівській в м.Прилуки Чернігівської області, визнавши спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 незавершений будівництвом житловий будинок № 91 по вулиці Костянтинівській в м.Прилуки Чернігівської області та визнавши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку № 91 по вулиці Костянтинівській в м.Прилуки Чернігівської області.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:Судді:

Повний текст постанови складений 26 липня 2018 року