Провадження № 2/761/3690/2018
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 листопада 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Піхур О.В.,
за участі:
секретаря судового засідання Орел П.Ю.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представників відповідача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа: Громадська організація «Миколаївський обласний союз ветеранів і учасників Антитерористичної операції» про відшкодування моральної шкоди,
в с т а н о в и в :
У березні 2017 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_5 (далі відповідач), третя особа: Громадська організація «Миколаївський обласний союз ветеранів і учасників Антитерористичної операції» про відшкодування моральної шкоди.

Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно Указу Президента України від 14.01.2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», відповідно до наказу військового комісара Ленінського районного військового комісаріату від 29.01.2015р. № 15 позивача, як офіцера Збройних сил України, було призвано на військову службу під час мобілізації, в особливий період, де проходив службу в НОМЕР_1 окремому батальйоні морської піхоти (501 ОБМП) на посаді командира роти. В термін з 13.12.2016 року по 26.12.2016 року за направленням УСВП Інгульського району ДПСЗН Миколаївської МР, позивач, як учасник АТО, проходив психологічну реабілітацію в санаторії «Оризонт» і знаходився у чудовому фізичному і морально-психологічному стані. ІНФОРМАЦІЯ_1 в американському журналі Wall Street Journal була надрукована стаття ОСОБА_5 , в якій останній веде пропаганду ідеї тотальної і самознищувальної капітуляції України у війні за свою свободу, незалежність і територіальну цілісність, частина якої тимчасово окупована іноземним агресором; проявляє неповагу до української національної гідності; посягає на честь громадян України, які відстоювали і відстоюють українську незалежність зі зброєю в руках; вбиває віру громадян України у свою державоспроможність; остаточно деморалізує українське суспільство та підірве довіру до України за кордоном як до країни, що не має стійких орієнтирів власного розвитку та керується кон`юнктурою та страхами у визначені свого історичного шляху; нав`язування суспільству ідеї капітуляції в обмін на закінчення війни на Донбасі; порушує забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. 13 січня 2017 року позивач вперше дізнався про статтю відповідача. Після ознайомлення із статтею відповідача, позивач зрозумів, що відповідач фактично пропонує українцям прихований акт капітуляції, що викликало у позивача негативні емоції і душевні страждання. Внаслідок цього, позивачу стале зле і він був змушений звертатись за медичною допомогою, викликавши швидку медичну допомогу 13 і 14 січня 2017 року. У зв`язку з пропагандою відповідачем антиукраїнських ідей, позивач зазнав душевних страждань, які викликали фізичний біль. У подальшому, після ознайомлення у відкритій мережі Інтернет з інформацією про відповідача, позивач вважає, що відповідач має привілеї відносно позивача, за ознаками політичних переконань, етнічного походження та майнового стану, що порушує конституційний принцип рівності громадян, оскільки, відповідач був народним депутатом України, євреєм за походженням і займає 4 місце за багатством в Україні по версії американського журналу Forbes. Зазначає, що внаслідок пропаганди відповідачем антиукраїнських ідей, позивач зазнав моральної шкоди, яка виражається у відчутті неповаги до статусу учасника бойових дій - захисника Вітчизни та військової служби у лавах Збройних сил України; спроби з боку відповідача деморалізації позивача, як офіцера Збройних сил України; у переживаннях позивача за долю українського народу, внаслідок пропаганди відповідачем антиукраїнських ідей і викликаних цим погіршенням стану здоров`я позивача; замаху з боку відповідача на вбивство віри позивача в українську державо спроможність; нав`язуванні з боку відповідача позивачеві ідеї капітуляції в обмін на закінчення війни на Донбасі; у фізичному болю та душевних стражданнях, пов`язаних з приниженням української національної честі і гідності; відчутті несправедливості у позивача внаслідок різності майнового стану позивача і відповідача і викликаних цим різності обов`язків; відчутті несправедливості у позивача внаслідок різності політичних переконань позивача і відповідача, які обидва є громадянами України; порушенні стосунків позивача з оточуючими людьми, викликаних пропагандою відповідачем антиукраїнських ідей; сукупності вкрай неприємних, обтяжливих та болісних відчуттів позивача, при яких він відчуває фізичний і емоційний дискомфорт, біль, стрес та душевні страждання; порушенні відповідачем забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві; відсутності рівності в матеріальних благах й відповідно рівності в умовах існування, тобто економічної рівності між позивачем і відповідачем; погіршення фізичного і морально-психологічного стану позивача, чим порушено права позивача, як учасника бойових дій, які підлягають судовому захисту.

Тому, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 3 235 200 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2017 року відкрито провадження у справі, а ухвалою від 12 липня 2017 року справа направлена за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20.09.2017 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні.
Ухвалою суду від 27.02.2018 року справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання на 22.05.2018 року.
Ухвалою суду від 22.05.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 20.09.2018 року.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.09.2018 року провадження у справі було зупинено у зв`язку з розглядом питання про відвід судді Піхур О.В. за заявою позивача іншим суддею.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.09.2018 року у задоволенні заяви про відвід судді Піхур О.В. було відмовлено та 01.10.2018 року повернуто справу для подальшого розгляду.
Ухвалою від 01.10.2018 року відновлено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа: Громадська організація «Миколаївський обласний союз ветеранів і учасників Антитерористичної операції» про відшкодування моральної шкоди, призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

У судовому засіданні представники відповідача позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні у повному обсязі з підстав зазначених у письмовому відзиві на позовну заяву, додатково зазначили, що позивач конкретно не вказує, які саме його права були порушені, якими нормами законодавства ці права встановлені, а відтак - конкретно не визначає, які конкретно норми законодавства були порушені відповідачем і якими саме висловлюваннями статті, крім того, неоднаразово наголошуючи у позові на національність відповідача, який є громадянином України, позивач не роз`яснив, чому він вважає, що цей факт може будь яким чином впливати на права та обов`язки відповідача, визначені Конституцією України та законами України. Зокрема, позивач не обґрунтував, чому саме відповідач, висловлюючи свої міркування щодо можливих шляхів подальшого вирішення ситуації, що склалася у зв`язку з агресією Росії, був обмежений у праві на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів, як це встановлено статтею 34 Конституції України, стаття не містить жодних висловлювань щодо воїнів АТО - учасників бойових дій та тим більш не містить сумнівів у їх героїзмі. Висуваючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з нав`язуванням ідеї щодо «тотальної і самознищувальної капітуляції у війні України», які нібито містяться в статті, позивач ототожнює себе з державою Україна. Позивач не є представником держави Україна або органом, уповноваженим представляти її інтереси чи виступати від її імені як, наприклад, Президент України відповідно до ст.102 Конституції України, і, при цьому, стосовно позивача та інших учасників АТО жодних висловлювань відповідачем не зроблено, тож позивач не має права заявляти позов, фактично мотивований нібито діями, вчинення яких, якщо б це мало місце, заподіяло би шкоду інтересам держави. Позивач не надав жодних обґрунтувань своїх позовних вимог, які могли б бути доказами розміру нібито заподіяної йому шкоди відповідно до законодавства України.

У судове засідання представник третьої особи не з`явився, про дату та час судового засідання було повідомлено належним чином, заперечень на позовну заяву не надав.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, повно та всебічно дослідивши надані по справі докази, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено зі слів позивача, що згідно Указу Президента України від 14.01.2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», відповідно до наказу військового комісара Ленінського районного військового комісаріату від 29.01.2015р. № 15 позивача, як офіцера Збройних сил України, було призвано на військову службу під час мобілізації, в особливий період, де проходив службу в НОМЕР_1 окремому батальйоні морської піхоти (501 ОБМП) на посаді командира роти.

В термін з 13.12.2016 року по 26.12.2016 року за направленням УСВП Інгульського району ДПСЗН Миколаївської МР, позивач, як учасник АТО, проходив психологічну реабілітацію в санаторії «Оризонт» і знаходився у чудовому фізичному і морально-психологічному стані.

Позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в американському журналі Wall Street Journal була надрукована стаття ОСОБА_5 , в якій останній веде пропаганду ідеї тотальної і самознищувальної капітуляції України у війні за свою свободу, незалежність і територіальну цілісність, частина якої тимчасово окупована іноземним агресором; проявляє неповагу до української національної гідності; посягає на честь громадян України, які відстоювали і відстоюють українську незалежність зі зброєю в руках; вбиває віру громадян України у свою державоспроможність; остаточно деморалізує українське суспільство та підірве довіру до України за кордоном як до країни, що не має стійких орієнтирів власного розвитку та керується кон`юнктурою та страхами у визначені свого історичного шляху; нав`язування суспільству ідеї капітуляції в обмін на закінчення війни на Донбасі; порушує забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Позивач додатково зазначив, що 13 січня 2017 року ознайомившись із статтею відповідача, зрозумів, що відповідач фактично пропонує українцям прихований акт капітуляції, що викликало у позивача негативні емоції і душевні страждання. Внаслідок цього, йому стале зле і він був змушений звертатись за медичною допомогою, викликавши швидку медичну допомогу 13 і 14 січня 2017 року.

В матеріалах справи міститься довідка ДП «Південь-курорт-сервіс» від 18.05.2017 року, з якої вбачається, що позивач з 13.12.2016 року по 26.12.2016 року за направленням УСВП Інгульського району ДПСЗН Миколаївської МР, позивач, як учасник АТО, проходив психологічну реабілітацію в санаторії «Оризонт», на момент виписки знаходився в нормальному стані (а.с. 86), лист Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 від 31.05.2017 року, відповідно якого, позивач звернувся 17.01.2017 року до лікарні зі скаргами на роздратування, нервозність, порушення сну, зниження настрою та апетиту, причиною зазначив статтю ОСОБА_5 у журналі Wall Street Journal, було поставлено діагноз «Посттравматичний розлад, депресивний синдром» (а.с. 87).

Позивач стверджує, що у зв`язку з пропагандою відповідачем антиукраїнських ідей, позивач зазнав душевних страждань, які викликали фізичний біль. У подальшому, після ознайомлення у відкритій мережі Інтернет з інформацією про відповідача, позивач вважає, що відповідач має привілеї відносно позивача, за ознаками політичних переконань, етнічного походження та майнового стану, що порушує конституційний принцип рівності громадян, оскільки, відповідач був народним депутатом України, євреєм за походженням і займає 4 місце за багатством в Україні по версії американського журналу Forbes. Зазначає, що внаслідок пропаганди відповідачем антиукраїнських ідей, позивач зазнав моральної шкоди, яка виражається у відчутті неповаги до статусу учасника бойових дій - захисника Вітчизни та військової служби у лавах Збройних сил України; спроби з боку відповідача деморалізації позивача, як офіцера Збройних сил України; у переживаннях позивача за долю українського народу, внаслідок пропаганди відповідачем антиукраїнських ідей і викликаних цим погіршенням стану здоров`я позивача; замаху з боку відповідача на вбивство віри позивача в українську державо спроможність; нав`язуванні з боку відповідача позивачеві ідеї капітуляції в обмін на закінчення війни на Донбасі; у фізичному болю та душевних стражданнях, пов`язаних з приниженням української національної честі і гідності; відчутті несправедливості у позивача внаслідок різності майнового стану позивача і відповідача і викликаних цим різності обов`язків; відчутті несправедливості у позивача внаслідок різності політичних переконань позивача і відповідача, які обидва є громадянами України; порушенні стосунків позивача з оточуючими людьми, викликаних пропагандою відповідачем антиукраїнських ідей; сукупності вкрай неприємних, обтяжливих та болісних відчуттів позивача, при яких він відчуває фізичний і емоційний дискомфорт, біль, стрес та душевні страждання; порушенні відповідачем забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві; відсутності рівності в матеріальних благах й відповідно рівності в умовах існування, тобто економічної рівності між позивачем і відповідачем; погіршення фізичного і морально-психологічного стану позивача, чим порушено права позивача, як учасника бойових дій, які підлягають судовому захисту.

На підтвердження своїх позовних вимог, надає розрахунок суми моральної компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п 3,4 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.1995р. (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Виходячи з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів підстав для застосування наслідків у виді відшкодування моральної шкоди, а саме не підтвердив характер та тривалість моральних страждань, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).
Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам та враховуючи те, що позивачем не надано доказів того, що йому завдана моральна шкода та те, що вона завдана саме діями відповідача, відсутні будь-які докази розповсюдження неправдивої інформації зі сторони відповідача, також беручи до уваги, те, що позивач не звертався з вимогою про визнання інформації недостовірною, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 280, 352-353 ЦПК України; ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України; п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд,

в и р і ш и в :
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа: Громадська організація «Миколаївський обласний союз ветеранів і учасників Антитерористичної операції» про відшкодування моральної шкоди відмовити.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Дата складення повного судового рішення 17.12.2018 року.

Суддя