ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2018 року м. Чернівці

справа № 725/2822/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанська Н. К.

суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.

секретар Костюк Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 05 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Стоцької Л.А.,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13 грудня 2016 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень НОМЕР_1, загальною площею 72,10 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1.

Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 30 січня 2018 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 та визнано недійсними: договір купівлі-продажу від 05 січня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_4, та договір купівлі-продажу від 13 грудня 2016 року, укладений між нею та ОСОБА_4

Разом з тим, суд при постановленні рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу не застосував наслідки недійсності правочину.

Також вказувала на те, що за період користування нежилим приміщенням нею було проведено ремонт та покращення спірних нежилих приміщень. Відповідно до експертного висновку загальна вартість фактично виконаних будівельних робіт у нежилих приміщеннях становить 440359 грн.

Посилаючись на вказані обставини просила суд застосувати наслідки недійсності правочину: зобов'язати ОСОБА_2 повернути їй грошові кошти отримані за договором купівлі-продажу від 13 грудня 2016 року у розмірі 143551 грн, а також відшкодувати збитки у вигляді витрат на ремонт нежилих приміщень у розмірі 440359 грн. Стягнути на її користь понесені нею судові витрати.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 05 вересня 2018 року позов задоволено.

Застосовано наслідки недійсності правочину: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти отримані за договором купівлі-продажу у розмірі 143551 грн, а також 440359 грн в рахунок відшкодування збитків.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На дане рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вважає, що підстави та докази визначені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, тому висновки суду є помилковими, такими що призвели до неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що задовольняючи позов, суд першої інстанції застосував постанову Апеляційного суду Чернівецької області, дія якої зупинена ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року, отже позивачка ОСОБА_1 ще є власником спірних нежилих приміщень.

Також зазначає, що в частині позовних вимог про відшкодування витрат на ремонт приміщень ОСОБА_2 є неналежним відповідачем, оскільки згідно постанови апеляційного суду Чернівецької області власником майна є ОСОБА_5

Крім цього, суд першої інстанції помилково визнав експертний висновок про оцінку майна належним доказом, оскільки при його складанні експертом не використовувався стан приміщення до проведення ремонтних робіт, роботи позивачкою проводилися у 2016-2017 роках, а у кошторисі використані ціни станом на 22 квітня 2018 року, оцінку ремонтних робіт експерт зробив лише по переліку, який склала сама позивачка, що в свою чергу робить висновок неповним та необ'єктивним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона не є власником спірних нежилих приміщень. Позов пред»явлений до ОСОБА_2, а не до ОСОБА_5, оскільки саме ОСОБА_2 є стороною недійсного правочину. З ОСОБА_5 у неї не було договірних відносин. Експертиза щодо оцінки ремонтних робіт проведена відповідно до вимог, встановлених чинним законодавством.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки договір купівлі-продажу від 13 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, визнано недійсним, то позивач має право на застосування реституції та відшкодування збитків.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Судовий захист права власності здійснюється, зокрема, шляхом розгляду позовів про визнання права власності на майно, витребування його із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (ст.ст.387, 388 ЦК), про визнання правочину недійсним (ст.ст.215-235 ЦК).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК.

Метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності (реституції), відшкодування збитків або моральної шкоди у випадках, коли її відшкодування передбачено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Судом установлено, що 13 грудня 2016 року між позивачкою та відповідачкою було укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщеньНОМЕР_1, загальною площею 72,10 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1. Продаж приміщень здійснено за ціною 143551 грн (п.2.1 Договору). На момент укладення даного договору нежитлові приміщення належали відповідачці на підставі договору купівлі-продажу від 05 січня 2016 року (а.с.117-118).

Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 30 січня 2018 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання договір купівлі-продажу недійсними.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу приміщень НОМЕР_1, загальною площею 72,10 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1, укладений 05 січня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_4

Визнано недійсним договір купівлі-продажу приміщень НОМЕР_1, загальною площею 72,10 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1, укладений 13 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Залишено у приватній власності ОСОБА_5 нежилі приміщення НОМЕР_1, загальною площею 72,10 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1, що належать йому на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу від 24 вересня 2010 року.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про застосування наслідків недійсного правочину, а саме договору купівлі-продажу нежилих приміщеньНОМЕР_1, загальною площею 72,10 кв.м., що розташованих по АДРЕСА_1, укладеного між сторонами, та про повернення сторони у попередній стан, а саме стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 143551 грн сплачених нею на підставі недійсного правочину.

Є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_1 залишається власником спірного майна, оскільки як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що позивач не є власником спірного майна.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року зупинено дію постанови апеляційного суду Чернівецької області від 30 січня 2018 року.

Так, відповідно до вимог ст..384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Отже, постанова апеляційного суду набрала законної сили.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.423 ЦПК України в разі скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду, це рішення може бути підставою для перегляду за ново виявленими обставинами.

Також є правильним висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідачки коштів, витрачених позивачкою на ремонт нежитлових приміщень.

За законом можливі спеціальні наслідки майнового характеру у вигляді відшкодування понесених при виконанні правочину витрат, вартості пошкодженого і втраченого майна.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

У п. 32 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що добросовісний набувач (володілець) може залишити за собою здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені без завдання майну шкоди. Під поліпшенням слід розуміти такі витрати на майно, які, з одного боку, не зумовлені необхідністю його збереження, але, з іншого, мають обґрунтований характер, оскільки поліпшують експлуатаційні властивості майна.

Якщо відокремлення поліпшень неможливе, добросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна (частина четверта статті 390 ЦК).

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 була власником спірних приміщень за другим договором купівлі-продажу, а тому вона є добросовісним набувачем майна.

Висновком експертного будівельно-технічного дослідження від 08.05.2018 року доведено проведення позивачем в нежилих приміщеннях ремонтно-будівельних робіт, тобто поліпшення цих приміщень.

З висновку експертного будівельно-технічного дослідження вбачається, що вартість фактично виконаних будівельних робіт проведених у нежитлових приміщеннях, станом на момент проведення дослідження, становить 440359 грн (а.с.22-38).

Судом першої інстанції вірно стягнуто дані кошти зі сторони недійсного правочину ОСОБА_2

Є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем, оскільки вона не є власником приміщень і ці поліпшення слід стягувати з власника ОСОБА_5

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Постановою апеляційного суду Чернівецької області від 30 січня 2018 року визнано недійсним договір купівлі-продажу спірних нежилих приміщень від 13 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та позивачкою ОСОБА_1

Рішення апеляційного суду набрало законної сили.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 обрала конкретний спосіб захисту порушеного права в частині застосування наслідків недійсності правочину та просила застосувати наслідки недійсності правочину саме шляхом двосторонньої реституції.

На практиці слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна.

Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 21 листопада 2018 року (справа №674/31/15-ц, номер судового провадження 14-288цс18).

Оскільки стороною недійсного правочину є відповідачка ОСОБА_2, а не ОСОБА_5, то позивач правомірно подала позов до ОСОБА_4

Апеляційний суд відхиляє також доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково визнав експертний висновок про оцінку майна належним доказом розміру понесених витрат на ремонт спірних приміщень.

Як вбачається з матеріалів справи, висновок експертного будівельно-технічного дослідження позивачкою подано до суду першої інстанції разом з позовною заявою.

Ухвалою судді Першотравневого районного суду м.Чернівці від 8 червня 2018 року відкрито провадження у даній справі та направлено відповідачці копію позовної заяви з додатками, яку вона отримала 15 червня 2018 року (а.с.57).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.191 ЦПК України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи (ч.2 ст.191 ЦПК України).

Відповідач не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву, в тому числі не висловила своїх заперечень щодо висновку експертного будівельно-технічного дослідження та не спростувала його. Будь-яких клопотань щодо призначення судової будівельно-технічної експертизи не заявляла.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, висновків суду вони не спростовують.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 05 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 3 січня 2019 року

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: А.І. Владичан

І.Б. Перепелюк