Справа № 604/1000/18
Провадження № 2/604/453/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року Підволочиський районний суд Тернопільської області у складі: головуючого судді Сидорак Г.Б.,

за участю секретаря судового засідання Ілик Г.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в смт. Підволочиськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком №63 по вул. Залізнодорожна, що у с. Криве, Підволочиського району Тернопільської області. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є власником даного будинковолодіння. Відповідач у вказаному житловому приміщенні не проживає більше року, участі у його утриманні не бере, не сплачує комунальні платежі, не здійснює поточні ремонтні роботи, не отримує кореспонденцію. З огляду на вказане, у позивача виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав.

У судове засідання сторони не зявилися, про дату і час розгляду справи були повідомлені у встановленому порядку.

Позивач , в судове засідання не зявився, подав заяву з проханням справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить задовольнити.

Відповідач, будучи повідомленим про дату і час розгляду справи, в судове засідання не зявився, подав заяву з проханням справу розглянути у його відсутності, позов підтримує повністю, просить задовольнити.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення, виходячи з таких міркувань.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як вбачається з положень ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Право власності набувається на підставах не заборонених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САК №739894, виданого реєстраційною службою Підволочиського районного управління юстиції Тернопільської області 10 квітня 2015 року, позивач є власником житлового будинку №63 по вул. Залізнодорожна, що у с. Криве, Підволочиського району Тернопільської області. Право власності зареєстроване, що стверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №36202246 від 10 квітня 2015 року.

Будинковою книгою для прописки громадян, що мешкають в будинку №63 по вул. Залізнодорожна, підтверджується факт реєстрації відповідача за вказаною адресою.

З довідки від 07 вересня 2018 року №6-314, виданої виконкомом Скалатської міської радою, вбачається, що до складу сімї ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2, входять: дружина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4.

ОСОБА_2 який зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_5, по місцю реєстрації не проживає, що стверджено актами, посвідченими Скалатською міською радою №№2613, 1394, 2175 від 29 травня 2017 року, 01 червня та 07 вересня 2018 року відповідно, а також заявою відповідача від 08.10.2018 року про те, що він після того як одружився з 2004 року проживає в с. Полупвнівка.

Отже, у даному випадку суд вважає що відповідач, який є членом сімї власника, не проживає у житловому будинку, що належить позивачу на праві приватної власності, понад один рік без поважних причин.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Конституційний принцип непорушності права власності означає неможливість втручання інших осіб у здійснення власником своїх повноважень, неможливість прояву свавілля відносно власника та відносно його прав, недопустимість будь-яких порушень його влади над своїм майном, а також недопустимість дій інших осіб всупереч інтересам власника та його волі. Непорушність права власності задекларована також статтею 321 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут). Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними, обґрунтованими та підлягають до задоволення.

З огляду на вказане, відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням з цих підстав.

На підставі наведеного, керуючись ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ч. 1 ст. 9, ст. 41 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. ст. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України, ст. ст. 13, 141, 247, 263-265, 273, 352, 354, 355ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (Тернопільська область, Підволочиський район, с. Криве, вул. Залізнодорожна, 63) до ОСОБА_2 (Тернопільська область, Підволочиський район, с. Полупанівка) про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - будинком №63 по вул. Залізнодорожна, що у с. Криве Підволочиського району Тернопільської області.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Сидорак Г.Б.