Постанова

Іменем України

30 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 522/9705/16-ц

провадження № 61-28731св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2017 року у складі судді Кравчук Т. С. та рішення апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О.,

Калараш А. А., Заїкіна А. П.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, вимоги якого уточнила під час розгляду справи та просила стягнути з відповідача на її користь, як безпідставно набуті кошти в сумі 40 480 грн, що еквівалентно 1500 доларів США, 57 559,47 грн - процентів за користування безпідставно набутими грошима, 21 177,80 грн - вартості безпідставно набутого майна (металевих дверей), визначену на момент розгляду справи, 50000 грн - моральної шкоди та 1160 грн - судових витрат.

Позов мотивовано тим, що 23 травня 2004 року між сторонами було досягнуто домовленості, згідно до якої ОСОБА_7 передає у власність садовий будинок та надвірні споруди, розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_1, площею 500 кв.м, а ОСОБА_4 сплачує грошові кошти у розмірі 1500 доларів США. Факт передачі вказаної суми коштів підтверджено розпискою від 23 травня 2004 року. Після фактичної передачі будинку і земельної ділянки та отримання грошових коштів відповідач припинила оформлення необхідних документів для посвідчення договору у нотаріуса.

Позивач сплатила вартість будинку у сумі 1500 доларів США, після чого на підставі рішення правління об`єднання СТ «Радість-3» від 24 вересня 2004 року їй передано «садову книжку садовода», в яку вписано прізвище ОСОБА_4, оформлено державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,107 га на території Єгорівської сільської ради АДРЕСА_1 для ведення садівництва, у зв'язку з чим вона була впевнена, що законно володіє спірним майном. У зв'язку з чим, за період з травня 2004 року до 2013 року, ОСОБА_4 було виконано ряд робіт з метою поліпшення побуту та умов проживання в будинку, сплачувались членські внески та інші платежі, як членом садового товариства.

Разом з тим, рішенням Роздільнянського районного суду від 24 квітня 2013 року скасовано право власності ОСОБА_4 на вказане майно та її виселено.

В результаті нездійснення угоди про продаж нерухомого майна, відповідач заволоділа грошовими коштами у розмірі 1500 доларів США, отримала погашення позивачем заборгованості перед садовим товариством, яка виникла до травня 2004 року, за рахунок платежів ОСОБА_4 відповідач фактично утримувала будинок та земельну ділянку протягом 9 років, користується належним позивачу майном.

Також своїми діями, направленими на спотворення наслідків власних дій відносно домовленостей, відповідач завдала позивачу моральної шкоди, яку останньою оцінено у сумі 50 000 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 користь ОСОБА_4 40 480,47 грн, що еквівалентно 1 500 доларам США, як безпідставно набуті, 5 150 грн вартості безпідставно набутого майна (металевих дверей), а також судові витрати, які складаються з: судовий збір у розмірі 456,30 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 6 860 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач отримала від позивача 1 500 доларів США, що підтверджено письмовою розпискою, без достатньої правової підстави, утримує ці кошти, тому вказана сума підлягає стягненню на користь позивача у гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу.

Відповідач не заперечувала, що безпідставно набула металеві двері загальною вартістю 5150 грн, повернути двері без ушкодження будинку та самих дверей є неможливим, у зв'язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування їх вартості за рахунок відповідача у розмірі суми сплачених позивачем коштів.

Суд першої інстанції вважав доведеним факт понесення позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 6860 грн, який підтверджується угодою від 09 листопада 2016 року, додатковою угодою від 09 листопада 2016 року, копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 29 грудня 2003 року, почасовим розрахунком вартості надання правової допомоги, актом прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), копіями квитанцій, які долучені представником позивача до матеріалів справи.

Суд не прийняв до уваги заяву відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності та виходив з того, що право на звернення до суду виникло у позивача після виконання рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 квітня 2013 року, тобто з 26 березня 2014 року після складення акту державного виконавця про виконання рішення.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року ОСОБА_7 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення вартості безпідставно набутого майна (металевих дверей) та витрат на правову допомогу з ухваленням у цій частині нового рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про стягнення вартості безпідставно набутого майна (металевих дверей) в сумі 5 150 грн відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу у розмірі 4 822 грн.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідач порушила домовленість щодо купівлі-продажу садового будинку, за судовим рішенням повернула майно у своє володіння, проте відмовилась повернути позивачу грошові кошти, отримані нею за спірне майно у розмірі 1500 доларів США, що є підставою для повернення цих коштів, як безпідставно набутих.

Стягуючи з відповідача витрати позивача на ремонт будинку, суд першої інстанції не послався на норму права, якою врегульовано спірні правовідносини, виходячи лише із самого факту проведення ремонтних робіт та висновків щодо їх вартості.

Оскільки позивач не надала доказів того, що встановлення дверей у садовому будинку відбувалось зі згоди власника ОСОБА_7, а остання заперечує надання такої згоди, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача витрат, проведених на поліпшення садового будинку (встановлення металевих дверей).

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, проте не погодився з розміром витрат на правову допомогу та з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати та часу, протягом якого адвокат брав участь у справі, визначив суму витрат на правову допомогу, яка підлягає стягненню з відповідача у розмірі 4822 грн.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені у справі рішення та закрити провадження у справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не продавала належне їй майно ОСОБА_4, такої домовленості не мала, а грошові кошти в сумі 1500 доларів США, отримала як орендну плату за вказане майно за період з 2004 року до 20 листопада 2008 року.

Крім того, відповідач посилається на пропуск строку позовної давності, наслідки пропуску якої судами безпідставно не застосовано до даного позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_7 на вищевказані судові рішення. Справу витребувано із суду першої інстанції.

Позивач не скористалась своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направила.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що відповідач не погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій безпосередньо в частині задоволення позовних вимог, у зв'язку із чим, колегія суддів не переглядає оскаржувані ним рішення на предмет законності і обґрунтованості в частині відмови у задоволенні позову.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що відповідач не погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій безпосередньо в частині задоволення позовних вимог, у зв'язку із чим, колегія суддів не переглядає оскаржувані ним рішення на предмет законності і обґрунтованості в частині відмови у задоволенні позову.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 23 травня 2004 року в простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,052 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

За вказаним договором, вартість нерухомого майна склала 1500 доларів США, які ОСОБА_4 передала ОСОБА_7, що підтверджується відповідною розпискою останньої.

На підставі розпорядження Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області від 11 квітня 2007 року ОСОБА_4 15.05.2008 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,107 га, яка розташована на території Єгорівської сільської ради АДРЕСА_1.

Власником садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого головою Єгорівською сільської ради Роздільнянського району Одеської області 21 серпня 2010 року.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_7 задоволено, визнано незаконним та скасовано розпорядження Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області від 11 квітня 2007 року; визнано недійсним та скасовано державний акт від 15 травня 2008 року, виданий ОСОБА_4 про право власності на земельну ділянку, яка розташована на території Єгорівської сільської ради АДРЕСА_1 та зобов'язано ГО ОСТ «Радість» СТ «Радість-3» не перешкоджати ОСОБА_7 у здійсненні права користування земельними ділянками №№ 5, 9; усунуто перешкоди ОСОБА_7 у користуванні нерухомим майном; виселено ОСОБА_4 з садового будинку та заборонено їй ним користуватися.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК Українирегулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК Україниможе бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

За змістом частини першої статті 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Під час розгляду справи судами установлено, що ОСОБА_7 порушила домовленість щодо продажу садового будинку і земельної ділянки, повернула це майно у своє володіння на підставі судового рішення, а правова підстава набуття ОСОБА_4 права власності на спірне майно відпала у зв'язку із скасуванням відповідним судовим рішенням, при цьому ОСОБА_7, відмовилась повернути грошові кошти, отримані нею за спірне майно у розмірі 1500 доларів США.

Сторонами не було дотримано письмової форми договору купівлі-продажу житлового будинку або попереднього договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, відповідно до статей 635, 657 ЦК України, у зв'язку із чим суди правильно вважали, що між сторонами не виникли договірні зобов'язання щодо купівлі-продажу житлового будинку.

Суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився апеляційний суд, установивши вказані обставини, правильно визначив характер спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 безпідставно набула грошові кошти в сумі 1500 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на момент платежу еквівалентно 40 480 грн, та ці кошти у вказаному розмірі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача як безпідставно ним набуті із застосуванням статей 1212, 1213 ЦК України та покладенням на ОСОБА_7 обов'язку їх повернути.

Доводи касаційної скарги, що спірний садовий будинок перебував у позивача в оренді, а 1 500 доларів США є орендною платою за роки користування будинком є аналогічними аргументам, викладеним у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції, які апеляційний суд належним чином перевірив та правильно виходив з того, що такі посилання не підтверджені матеріалами справи.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу та зменшуючи цю суму до 4822 грн обґрунтував свої висновки, які доводами касаційної скарги не спростовуються.

Наведені у касаційній скарзі доводи позивача зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували.

За своїм змістом доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам, викладеним в апеляційній скарзі, яким суд апеляційної інстанції дав належну оцінку.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у не скасованій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2017 року у не скасованій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська