ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/4817/6/18 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Дикун С.І.

Суддів - Парандюк Т. С., Сташків Б. І.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

та учасників судового процесу: представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2; представника позивача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/11421/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 березня 2018 року, ухваленого суддею Братасюком В.М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що між сторонами 01.06.2009 року був укладений договір позики, на підтвердження чого позичальник видав позикодавцю відповідну розписку про отримання коштів на суму 7000 доларів США з обов'язком повернення даної суми у строк до 01.01.2010 року. У зв'язку з невиконанням ОСОБА_1 обов'язку перед позивачем щодо повернення позичених коштів, рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17 червня 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 неповернутий борг в сумі 7000 доларів США, що еквівалентно на день ухвалення рішення 55390,30 грн, 3% річних з простроченої суми, що складає 131,62 грн, а також понесені судові витрати. Відповідач виконав рішення суду 30.08.2017 року, сплативши на рахунок Тернопільського міського відділу ДВС 61941,46 грн. боргу, в тому числі виконавчий збір. Тобто, позичивши 7000 доларів США, відповідач через 8 років повернув фактично суму боргу у гривні, що становить по курсу на день сплати 2128,885 доларів США.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог позивач просив стягнути на його користь з відповідача 126742,40 грн, що становить 4871,15 доларів США знецінення гривні України відносно долара США, та 3% річних від простроченої заборгованості за період з 29.06.2010 року по 30.08.2017 року у розмірі 1507 доларів США.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 березня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 127611,792 грн курсової різниці валют.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 оскаржив рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення із нього на користь ОСОБА_3 127611,792 грн. курсової різниці валют. Просить скасувати рішення суду щодо зазначених вимог та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити. Вказує, що судом було неправильно застосовано норми матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вважає апеляційну скаргу безпідставною. Вказує, що ОСОБА_1 позичив у нього кошти в розмірі 7000 доларів США і зобов'язувався повернути цю суму саме в доларах США, а не їх еквівалент в гривні чи в іншій валюті. Але, позичивши 7000 доларів США, відповідач через 8 років повернув фактично суму боргу у гривні, що становить по курсу на день сплати 2128,885 доларів США.

Під час розгляду справи в апеляційному суді представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу у заявлених межах, із мотивів, наведених у скарзі. Представник ОСОБА_3 апеляційної скарги не визнала.

Відповідач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення із нього на користь ОСОБА_3 127611,792 грн курсової різниці валют. У решті - рішення суду не оскаржується і підстави для його перегляду, згідно із ч.1 ст.367 ЦПК України, відсутні.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Суд, постановляючи рішення в оскарженій частині, керувався тим, що внаслідок істотного чотирикратного знецінення національної валюти по відношенню до долара США за період з 2010 по 2017 роки, позивач фактично отримав лише 2166,21 долар США. Різниця - 4833,78 доларів США неповернутих коштів внаслідок протиправних дій відповідача, котрий протягом семи років не виконував рішення суду, є втручанням у конвенційне право на вільне володіння належним позивачу майном. А тому, за відсутності в національному законодавстві, зокрема в Цивільному Кодексі, такого виду відповідальності за несвоєчасне виконання зобов'язання як стягнення за знецінення валюти, суд визнав за необхідне застосувати практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права, а саме - рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року (заява №25921), та ст. 321 ЦК України, та задовольнив позов в частині стягнення курсової різниці валют в розмірі 4833, 78 доларів США з визначенням в резолютивній частині рішення гривневого еквіваленту цієї суми за офіційним курсом НБУ, що становив на дату ухвалення 21.03.2018 року (1 долар США 26, 30 гривень) 127611, 41 гривень.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що 01 червня 2009 року відповідач ОСОБА_1 отримав у позику в ОСОБА_3 7000 доларів США, які зобов'язався повернути в строк до 01.01.2010 року, про що надав письмову розписку. ОСОБА_1 зобов'язання не виконав, боргу в обумовлений строк не повернув.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17 червня 2010 року по справі №2-4744/2010 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди, що набрало законної сили, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 неповернутий борг у сумі 7 000 доларів США, що еквівалентно 55 390,30 грн, 3% річних з простроченої суми, що складає 131,62 грн., а також 568,50 грн. сплаченого судового збору та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення. Рішення суду набрало законної сили 29.06.2010 року.

30.07.2010 року Тернопільським міськрайонним судом було видано виконавчий лист по даній справі.

29.05.2013 року ОСОБА_3 звернувся до Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції із заявою про примусове виконання рішення суду.

03.06.2013 року державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Надано боржнику строк для добровільного виконання рішення до 10.06.2013 року.

31.08.2017 року боржником було перераховано на рахунки ДВС 61941,45 грн з урахуванням суми виконавчого збору.

Пред'являючи позов позивач зазначив, що станом на дату звернення до суду з даним позовом 13.09.2017 року, 7000 доларів США, згідно з офіційним курсом НБУ 1 долар США 26,01 грн, складає 182132,70 грн. А сума боргу, сплачена відповідачем у гривневому еквіваленті станом на вересень 2017 року відповідає 2128,85 доларам США. Позивач посилався, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.526,599 ЦК України. Позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти на відшкодування за знецінення валюти. (а.с.2-3)

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Заявляючи вимоги про стягнення грошових коштів за знецінення валюти позивач вказував, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника, а тому позивач вважав, що має право на відшкодування від знецінення валюти. (а.с.3)

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Тобто, коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі №6-237цс16. Зазначений висновок також узгоджується з висновками про застосування норм права, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року (справа№750/8676/15-ц, провадження №14-79цс18).

Самі по собі обставини знецінення валюти, як негативні наслідки неправомірної поведінки відповідача - невиконання протягом семи років рішення суду, також не можна визнати втручанням у конвенційне право на вільне володіння майном.

Поняття "майно" в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Щоб вирішити питання щодо застосування цієї норми, суд повинен з'ясувати, чи надають обставини справи в цілому заявнику право на самостійний інтерес, що захищається цією статтею.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17 червня 2010 року по справі №2-4744/2010 було захищено право позикодавця на майно та стягнуто на його користь із ОСОБА_1 неповернутий борг у валюті договору - 7000 доларів США із визначенням еквіваленту такої суми у гривні, тобто зафіксовано суму майна у валюті позики і виданий виконавчий лист про виконання рішення суду саме щодо цього майна, про що зазначено також у постанові про відкриття виконавчого провадження ( а.с.4-10).

Велика Палата Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа №761/12665/14-ц, провадження №14-134цс18) дійшла правового висновку, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

Зазначений висновок про застосування норм права повністю узгоджується із практикою ЄСПЛ у справах щодо порушення права власності, де об'єктами були кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, які є остаточними та підлягають виконанню ( "Бурдов проти Росії" (Burdov v. Russia), заява №59498/00, рішення від 07 травня 2002р. п.40)

За таких обставин, суд першої інстанції неправильно застосував до правовідносин по даній справі як джерело права рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року (заява №25921), котрим регулюються інші правовідносини, а саме, про визнання "майном" як об'єктом захисту законних сподівань заявника щодо прибутку відповідно до положень угоди про доларовий еквівалент, та визнання втручанням у його право власності внаслідок незазначення національними судами у рішеннях саме стабільної твердої валюти, яка була визначена в договорі.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17 червня 2010 року по справі №2-4744/2010 визначено суму боргу у стабільній твердій валюті 7000 доларів США, зазначеній у договорі, і саме щодо цього майна відбувається виконання рішення. А тому може йтися лише щодо належності та повноти виконання даного судового рішення. Але позивач таких вимог не заявляв і суд їх не вирішував.

Тобто, національним судом вже було захищено право позикодавця на майно із визначенням його суми у передбаченій договором твердій стабільній валюті, а тому у суду першої інстанції не було підстав до застосування як джерела права практики ЄСПЛ, згідно з якою таке право підлягало захисту.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Рішення суду в частині задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача 127611,79 грн курсової різниці валют підлягає скасуванню у зв'язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права. У цій частині слід ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні зазначених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 березня 2018 року в частині задоволення позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 127611,79грн курсової різниці валют скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 02 січня 2019 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Сташків Б.І.