Постанова

Іменем України

16 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 0915/2988/12

провадження № 61-14290св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

заявник - державний виконавець відділу державної виконавчої служби Тисменицького районного управління юстиції Григорківа С. І.,

боржник: ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2017 року в складі судді Горейко М. Д. та заяву ОСОБА_7 про залишення без розгляду касаційної скарги ОСОБА_6 на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року державний виконавецьвідділу державної виконавчої служби Тисменицького районного управління юстиції (далі - ВДВС Тисменицького РУЮ) Григорківа С. І. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_5 у праві виїзду за межі України.

Заява мотивована тим, що на виконанні у відділі ДВС Тисменицького РУЮ перебуває виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 0915/2988/12, виданого Тисменицьким районним судом згідно з рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 листопада 2012 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 88345,60 грн. боргу за договором позики та 883,45 грн. судових витрат, а всього 89229,05 грн.

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2015 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено ОСОБА_5 у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань, покладених на неї рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 листопада 2012 року.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2015 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

30 червня 2017 року ОСОБА_6, яка є дочкою ОСОБА_5, оскаржила ухвалу суду першої інстанції до апеляційного суду.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2017 року апеляційну скаргу повернуто заявнику на підставі статті 297 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_6 на час звернення із апеляційною скаргою виповнилось чотирнадцять років, тобто вона є неповнолітньою, тому відповідно до вимог статті 29 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, не має права особисто подавати апеляційну скаргу.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила ухвалу апеляційного суду скасувати та справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що правовою підставою звернення із вказаною апеляційною скаргою було порушення права ОСОБА_6 на охорону здоров'я, освіту та всебічний розвиток, оскільки остання як неповнолітня повинна та бажає виїжджати за кордон у супроводі своєї матері ОСОБА_5 Вказувала, що реалізувала своє право на захист відповідно до вимог статті 18 СК України, якою визначено, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

19 жовтня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ОСОБА_5, яка діє як законний представник неповнолітньої ОСОБА_6, в якій просила залишити без розгляду касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2017 року.

В листопаді 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ направлено лист ОСОБА_6, в якому роз'яснено її право відповідно до частини другої статті 330 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, відкликати касаційну скаргу та зазначено, про необхідність засвідчення підпису на вказаній заяві у встановленому законом порядку.

19 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу та відповідь на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду не надходив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Апеляційним судом встановлено, що 30 червня 2017 року ОСОБА_6, яка є дочкою ОСОБА_5, оскаржила ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2015 року в апеляційному порядку.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2017 року апеляційну скаргу повернуто заявнику на підставі статті 297 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом.

Повертаючи апеляційну скаргу, апеляційний суду виходив із того, що ОСОБА_6 на момент розгляду апеляційної скарги виповнилося чотирнадцять років, вона не має цивільної процесуальної дієздатності та права особисто звернутися із вказаною апеляційною скаргою.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до статті 29 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини другої статті 39 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена.

Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що правовідносини у цій справі пов'язані із виконанням судового рішення про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 88345,60 грн. боргу за договором позики та 883,45 грн. судових витрат, а всього 89229,05 грн. В межах виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа № 0915/2988/12, виданого згідно з рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 листопада 2012 року, державний виконавець реалізував своє право на звернення із поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань.

Враховуючи вказане, відсутні підстави вважати, що у цій справі є предметом розгляду відносини, у яких неповнолітня ОСОБА_6 особисто приймає участь. Разом з тим, ОСОБА_5 не зверталася до апеляційного суду щодо оскарження ухвали Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2015 року як законний представник ОСОБА_6, з метою захисту її прав та інтересів.

За таких обставин висновок апеляційного суду про наявність правових підстав для повернення апеляційної скарги неповнолітньої ОСОБА_6 є обґрунтованим.

Посилання скаржника в касаційній скарзі на статтю 18 СК України є безпідставним, оскільки вказаною нормою визначено форму захисту сімейних прав - звернення до суду, однак порядок реалізації права на звернення до суду визначено процесуальним законом, зокрема ЦПК України.

Інші доводи касаційної скарги не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки такі аргументи втрачають правовий сенс за встановлених судами обставин.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заяви ОСОБА_5 як законного представника ОСОБА_6 про залишення без розгляду касаційної скарги на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2017 року, оскільки відповідно до статті 330 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення з касаційною скаргою, особа, яка звернулася із касаційною скаргою, після відкриття касаційного провадження, наділена лише повноваженням відмовитися від касаційної скарги.

За таких обставин, підстави для задоволення заяви про залишення касаційної скарги без розгляду відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_7 про залишення без розгляду касаційної скарги ОСОБА_6 на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2017 року залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В.С. Висоцька

В. В. Пророк