Справа № 347/859/18
Провадження № 22-ц/779/979/2018
Головуючий у 1 інстанції Сабадах Б. В.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

за участю секретаря Возняк В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Косівського районного суду в складі судді Сабадаха Б.В., постановлену 13 червня 2018 року в м. Косові Івано-Франківської області у справі за заявою ОСОБА_1 про поновлення строку на предявлення виконавчого листа до виконання по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Соколівська сільська рада, про встановлення земельного сервітуту,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про поновлення строку на предявлення виконавчого листа до виконання.

Заява мотивована тим, що рішенням Косівського районного суду від 9 липня 2010 року задоволено його позов. Для обслуговування належної йому на праві власності земельної ділянки встановлено земельний сервітут на право проходу та проїзду по земельній ділянці розміром 0,2500 га, яка розташована на присілку Глигул в с. Соколівка Косівського району і належить на праві приватної власності ОСОБА_2 На підставі цього рішення 1 листопада 2010 року судом видано виконавчий лист, який предявлено до виконання до Косівського відділу ДВС. В межах виконавчого провадження встановлено, що частина земельної ділянки була пошкоджена внаслідок повені, а тому виконати рішення неможливо. Відтак, 30 травня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Оскільки відновлення частини дороги проведено тільки у грудні 2017 року, тому пропустив строк предявлення виконавчого листа до виконання. Посилаючись на вказані обставини просив задовольнити заяву.

Ухвалою Косівського районного суду від 13 червня 2018 року у задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована відсутністю підстав для задоволення заяви. При цьому зауважив, що згідно довідки Соколівської сільської ради від 27 квітня 2018 року прибережна смуга була зруйнована ще в 2008 році. В той же час ОСОБА_1 подав до суду позовну заяву про встановлення земельного сервітуту 14 травня 2010 року, тобто після пошкодження земельної ділянки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неповне встановлення судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Просить ухвалу скасувати, постановивши нову про задоволення заяви. Вважає помилковим висновок суду про те, що частина земельної ділянки відповідача зруйнована ще у 2008 році. Фактично частина ділянки, по якій встановлено земельний сервітут, пошкоджена у липні 2010 року, а відновлена тільки у 2017 році. Наведене підтверджується довідкою Соколівської сільської ради від 15 червня 2018 року, в якій також вказано, що викладені в попередній довідці ради від 27 квітня 2018 року дані щодо руйнування прибережної смуги в присілку Глигул в 2008 році, зазначено помилково.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2І покликається на законність та обґрунтованість постановленої судом ухвали. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У зв'язку з чим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 доводів апеляційної скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи. ОСОБА_1, його представник та представник Соколівської сільської ради подали заяви про розгляд справи без їх участі. Відтак, неявка цих учасників справи не перешкоджає розглядові справи в їх відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.433 ЦПК України у разі пропуску строку для предявлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Косівського районного суду від 9 липня 2010 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Соколівська сільська рада, про встановлення сервітуту. З метою обслуговування належної позивачу на праві власності земельної ділянки площею 0,1464 га встановлено земельний сервітут на право проходу та проїзду по земельній ділянці розміром 0,2500 га, яка розташована на присілку Глигул в с. Соколівка Косівського району та належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 Площа сервітуту складає 277,95 кв.м, сервітутне користування є безстроковим та безоплатним, межі сервітуту вказані на плані-схемі встановлених меж, що відображені у висновку експерта, а саме довжиною 92,65 м, шириною 3 м (а.с.64-66).

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення суду в даній справі залишено без змін (а.с.101-103).

З матеріалів справи вбачається, що на підставі цього рішення 1 листопада 2010 року видано виконавчий лист №2-823, який предявлено до примусового виконання до відділу ДВС Косівського районного управління юстиції.

Постановою державного виконавця від 30 травня 2013 року відповідно до ст. ст.49, 50 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа закінчено. Зі змісту постанови видно, що встановлення земельного сервітуту є неможливим, оскільки частина земельної ділянки пошкоджена водою (а.с.122). Вказана постанова учасниками справи не оскаржувалась.

Згідно із положеннями ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на день винесення постанови про закінчення провадження) виконавче провадження підлягає закінченню у разі: визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; визнання боржника банкрутом; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

За змістом ст. 50 вказаного Закону завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Аналогічні положення містяться у ст. 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року N 1404-VIII.

З огляду на вищезазначене та враховуючи, що завершене провадження не може бути розпочате знову, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для поновлення строку на предявлення виконавчого листа до виконання.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

А тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Косівського районного суду від 13 червня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2018 року.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

ОСОБА_4