Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 520/7981/15-ц

провадження № 61-16322 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідачі:-ОСОБА_7,
-ОСОБА_8,
представник відповідача-ОСОБА_9,
третя особа-ОСОБА_10,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Київського районного суду м. Одеси у складі судді Луняченка В. О. від 06 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області в складі колегії суддів: Дрішлюка А. І., Таварткіладзе О. М., Сєвєрової Є.С. від 06 червня 2017 року.

Встановив:

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - ОСОБА_10, про поділ спільного майна подружжя та визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позовні вимоги ОСОБА_6 мотивував тим, що з 15 січня 2000 року до 05 вересня 2012 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_7 За час шлюбу сторони набули у власність майно у вигляді грошових коштів на банківських рахунках, двох автомобілів, квартири та земельної ділянки. У добровільному порядку розділити набуте в шлюбі майно сторони не можуть, тому за рішенням суду було розділено між ними квартиру і земельну ділянку. Спір про поділ грошових коштів на банківських рахунках і двох автомобілів у судовому порядку не вирішувався, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

ОСОБА_6 вказав, що за договором купівлі-продажу від 30 жовтня 2012 року ОСОБА_7 без його згоди продала набутий ними в шлюбі автомобіль на користь ОСОБА_10, і тому позивач вважає, що цей договір має бути визнаний судом недійсним без застосування наслідків недійсності правочину, однак з ОСОБА_7 на його користь має бути стягнута ? частина вартості автомобіля в рахунок компенсації позивачеві втрати його права на частку в спільному сумісному майні подружжя. В 2014 році цей автомобіль було перереєстровано без згоди позивача на ім'я ОСОБА_8, і відповідний правочин ОСОБА_6 вважає незаконним.

Також ОСОБА_6 вказав, що інший спільний автомобіль ОСОБА_7 відчужила без його згоди на користь свого батька, і тому позивач вважає, що має право на компенсацію ? частини його вартості.

На підставі наведеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_6 просив суд: стягнути на його користь ? частину грошових коштів з нарахованими процентами, що були розміщені на рахунках банківських установ на ім'я ОСОБА_7 в сумі 9 806,49 дол. США з перерахуванням у гривню на момент ухвалення рішення та 10 021 грн 01 коп. гривневого вкладу з нарахованими процентами; стягнути ? частину вартості автомобіля ВАЗ 210700-20 в сумі 13 319 грн 50 коп.; визнати недійсними договори купівлі-продажу автомобіля «Toyota Avensis», державний номер НОМЕР_1, укладені 30 жовтня 2012 року та 13 лютого 2014 року; скасувати реєстрацію такого автомобіля на ім'я ОСОБА_8; визнати автомобіль майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, та в порядку розподілу майна виділити відповідачеві автомобіль і стягнути з неї грошову компенсацію ? частини ринкової його вартості в розмірі 5 595 дол. США з перерахуванням у гривню на момент ухвалення рішення; стягнути судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6: вартість ? частини автомобіля ВАЗ 210700-20 в розмірі 13 319 грн 50 коп.; вартість ? частини автомобіля «Toyota Avensis» в розмірі 16 050 грн, а всього стягнуто 29 369 грн 50 коп. Відмовлено в позові в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля «Toyota Avensis» від 30 жовтня 2014 року, скасування реєстрації автомобіля на ім'я ОСОБА_8, стягнення грошових коштів, які були розміщені на рахунках банківських установ. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 373 грн 60 коп.

Рішення районного суду мотивоване тим, що спірні транспортні засоби є спільним майном подружжя, яке на момент розгляду справи було відчужене відповідачем, а тому на ОСОБА_7 слід покласти обов'язок з виплати ОСОБА_6 ? їх вартості на момент продажу. Відмовляючи в позові в частині розподілу грошових коштів, що були розміщені на рахунках банківських установ на ім'я ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що кошти були зняті з рахунків під час зареєстрованого шлюбу сторін у справі, а тому поділу не підлягають.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2016 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6: вартість ? частини автомобіля марки «Toyota Avensis» в розмірі 146 141 грн 40 коп.; ? частину грошових коштів з процентами, які були розміщені на рахунках банківських установ, у розмірі 266 172 грн 04 коп., а всього стягнуто 412 313 грн 44 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції правильно встановив, що до обсягу майна, яке підлягає поділові між сторонами у справі в межах цього позову, входять два спірні автомобілі, однак припустився помилки при стягненні з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 ? вартості автомобіля «Toyota Avensis» на час його продажу, оскільки вартість майна, що підлягає поділу в цьому випадку, має визначатися виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Тому апеляційний суд змінив рішення районного суду в частині розміру стягнення ? частини вартості автомобіля «Toyota Avensis».

Також апеляційний суд встановив, що ОСОБА_7 і ОСОБА_6 з 10 червня 2012 року шлюбних стосунків не підтримують, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, а також, що частина спільних грошових коштів сторін з банківських рахунків була знята ОСОБА_7 після 10 червня 2012 року. Тому апеляційний суд дійшов висновків, що ОСОБА_6 має право на ? частину грошових коштів, знятих ОСОБА_7 у період з 14 червня 2012 року до 18 червня 2012 року, - 266 172 грн 04 коп.

З іншими висновками суду першої інстанції стосовно обґрунтованості/безпідставності вимог позову апеляційний суд погодився.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7, крім іншого, просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року і ухвалити судове рішення про закриття провадження у цій справі.

Касаційна скарга ОСОБА_7 мотивована тим, що при вирішенні цього спору поза увагою судів попередніх інстанцій залишилася та обставина, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 липня 2014 року, у справі № 520/6735/13-ц спір між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності на спільне майно було вирішено. При цьому судами встановлювався загальний обсяг спільного майна подружжя і вирішувалося питання про його можливий поділ. Вирішуючи цей спір по суті, суди попередніх інстанцій безпідставно повторно вирішили спір між тими самими сторонами, з приводу одного і того самого предмета позову і за аналогічних підстав.

Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_7 вказує, що ухвалені у справі судові рішення ґрунтуються на припущеннях і недостовірних даних, що суди попередніх інстанцій допустили ухвалення судових рішень зі значними порушеннями норм процесуального права, і що судові рішення у справі суперечать судовій практиці за подібних правовідносин.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, роз'яснено сторонам право на подання заперечення на касаційну скаргу, зупинено виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

У запереченні на касаційну скаргу, поданому в серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить відхилити касаційну скаргу і залишити без змін рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року.

Заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_6 мотивує тим, що апеляційний суд вирішив спір з дотриманням вимог матеріального та процесуального законодавства, що доводи касаційної скарги ОСОБА_7 не ґрунтуються на чинному законодавстві та є припущеннями, які не заслуговують на увагу касаційного суду.

Правом на подання заперечення (відзиву) на касаційну скаргу інші сторони у справі не скористалися.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 квітня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_7 не підлягає задоволенню з таких підстав.

При вирішенні цього спору апеляційний суд встановив, що з 15 січня 2000 року ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони у справі придбали спільно два транспортних засоби, які були зареєстровані на ім'я відповідача ОСОБА_7, а саме: 06 грудня 2008 року - автомобіль марки «Тoyota Аvensis», державний номерний знак НОМЕР_1; 19 грудня 2008 року - автомобіль марки «ВАЗ 210700-20», державний номерний знак НОМЕР_2.

Крім того, під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем на ім'я ОСОБА_7 були укладені з банківськими установами договори банківських вкладів, на виконання яких ОСОБА_7 передала банківським установам кошти подружжя, а саме:

- 23 листопада 2011 року договір строкового вкладу № 0083 на суму 3 500 дол. США до 23 вересня 2012 року (сума вказаного вкладу була знята з рахунка ОСОБА_7 15 червня 2012 року при достроковому розірванні договору, внаслідок чого вона була позбавлена нарахованих процентів у сумі 132,15 дол. США);

- 28 березня 2012 року договір банківського вкладу № 310015904 на суму 6 000 дол. США до 29 червня 2012 року (суму вкладу в розмірі 6 000 дол. США та нараховані проценти у розмірі 100,98 дол. США було знято ОСОБА_7 з рахунка 14 червня 2012 року при достроковому розірванні договору);

- 28 березня 2012 року договір про строковий вклад № 10105-Д на суму 20 000 грн до 28 червня 2012 року (сума вкладу в розмірі 20 000 грн та нараховані проценти у розмірі 42 грн 09 коп. було знято ОСОБА_7 з рахунка 14 червня 2012 року при достроковому розірванні договору, внаслідок чого вона була позбавлена нарахованих процентів у сумі 883 грн 60 коп);

- 01 червня 2012 року договір банківського вкладу (депозит) «Зростаючий» № 004-15512-010612 на суму 5 000 дол. США до 15 червня 2012 року (суму вкладу в розмірі 5 000 дол. США та нараховані проценти у розмірі 12,43 дол. США було знято ОСОБА_7 з рахунка 15 червня 2012 року);

- 06 червня 2012 року договір банківського вкладу «Строковий» № 376655/2012 на суму 5 000 дол. США до 06 липня 2012 року (суму вкладу в розмірі 5 000 дол. США було знято ОСОБА_7 з рахунка 18 червня 2012 року при достроковому розірванні договору, внаслідок чого вона була позбавлена нарахованих процентів).

Вказані вище транспортні засоби і грошові кошти на банківських рахунках апеляційний суд визнав спільним майном подружжя. Такі встановлені апеляційним судом обставини у справі ґрунтуються на зібраних при її розгляді доказах і є обґрунтованими.

Також апеляційний суд обґрунтовано встановив, що з 10 червня 2012 року сторони шлюбні стосунки не підтримують, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. На момент зняття ОСОБА_7 грошових коштів з банківських рахунків у період з 14 червня до 18 червня 2012 року включно сторони проживали окремо і не мали спільного господарства, а тому апеляційний суд дійшов обґрунтованих висновків, що ці грошові кошти ОСОБА_7 витратила не на потреби сім'ї.

Апеляційний суд також встановив, що спірні транспортні засоби ОСОБА_7 продала без згоди ОСОБА_6 після розірвання шлюбу між ними.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У разі коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року (справа № 6-486цс16).

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що буде підлягати поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Встановивши, що ОСОБА_7 відчужила спірні транспортні засоби проти волі ОСОБА_6 в період після розірвання шлюбу, апеляційний суд обґрунтовано врахував їх вартість при поділі майна подружжя, а саме: задовольнив позов ОСОБА_6 в частині стягнення з ОСОБА_7 на його користь ? частини вартості автомобіля марки «Тoyota Аvensis», державний номерний знак НОМЕР_1, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи через відсутність відповідної згоди позивача; залишив без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 ? частини вартості автомобіля марки «ВАЗ 210700-20», державний номерний знак НОМЕР_2, виходячи з відсутності заперечень позивача щодо способу поділу судом першої інстанції майна у цій частині.

Також апеляційний суд дійшов правильних по суті та обґрунтованих висновків щодо поділу між сторонами у справі грошових коштів за банківськими вкладами, які були одержані ОСОБА_7 після припинення фактичних шлюбних стосунків з ОСОБА_6, шляхом стягнення на його користь з ОСОБА_7 ? частини таких коштів, а саме 266 172 грн 04 коп., оскільки факт використання таких коштів ОСОБА_7 в інтересах сім'ї чи на потреби сім'ї не знайшов свого підтвердження при вирішенні цього спору.

Доводи касаційної скарги вказаних вище правових висновків апеляційного суду жодним чином не спростовують.

Слід зазначити, що посилання касаційної скарги на безпідставне повторне вирішення судами попередніх інстанцій спору між сторонами у справі, який до цього уже було вирішено в судовому порядку, не заслуговують на увагу, оскільки між сторонами у справі існував судовий спір щодо поділу майна подружжя, яким питання про поділ спірних транспортних засобів та грошових коштів у банківських установах не вирішувалося. Це питання було предметом дослідження апеляційного суду, який у рішенні вказав, що у справах різні предмети позову, хоча і однакові підстави (набуття майна під час знаходження у шлюбі). У цьому випадку не діє правило пункту 4 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року щодо залишення позовної заяви без розгляду, якщо спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав розглянуто в іншому суді.

Інші доводи і посилання касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки касаційним судом зібраних у справі доказів та встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, однак відповідно до статті 400 ЦПК України Верховний Суд не наділений такими процесуальними повноваженнями.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оспорюване судове рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року та рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2016 року в незміненій апеляційним судом частині залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року у справі № 520/7981/15-ц.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська