АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 759/3860/17

провадження № 22-ц/796/5540/2018

19 липня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів :

судді - доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Іванову В.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1;

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року у складі судді Величко Т.О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою,

встановив:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1: виділити у її користування кімнату площею 14,4 кв.м.; виділити у користування ОСОБА_2 кімнату площею 14,8 кв.м.; кімнату площею 15, 2 кв.м., кухню площею 7,8 кв.м., коридор площею 5,3 кв.м, вбиральню площею 1,0 кв.м., ванну кімнату площею 2,0 кв.м. залишити у спільному користуванні. Також просила стягнути з відповідачів на її користь судові витрати в солідарному порядку.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року за нею було визнано право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, яке було зареєстровано 12 березня 2016 року.

Співвласником іншої 1/2 частини вказаної квартири є її сестра ОСОБА_2

Вказувала, що спірна квартира складається з трьох кімнат площею 15,2 кв.м., 14,8 кв.м., 14.4 кв.м.; кухні, вбиральні, ванної кімнати та коридору.

У квартирі проживають дочка ОСОБА_2 - ОСОБА_3 разом з дитиною.

Досягти згоди щодо порядку користування квартирою між ними не вдається, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року позов задоволено частково.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1. Виділено в користування позивача ОСОБА_1 - кімнату площею 14,4 кв.м., в користування відповідача ОСОБА_2 - кімнату площею 14,8 кв.м.; залишено в спільному користуванні кімнату площею 15,2 кв.м., кухню -7,8 кв.м., коридор - 5,3 кв.м., вбиральню - 1,0 кв.м., ванну кімнату - 2,0 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 320 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 320 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким залишити позовну заяву без розгляду.

Свої доводи мотивує тим, що в спірній квартирі зареєстрована та проживає її малолітня дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. При цьому суд не залучив Службу у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації до участі у справі з метою захисту прав дитини та ухвалив рішення, яке безпосередньо впливає на її права, та не забезпечив права дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку, а також не приділив інтересам малолітньої дитини жодної уваги.

Зазначила, що посилання суду першої інстанції на те, що спірна квартира складається з трьох ізольованих кімнат, є помилковим. Згідно технічного паспорту квартира складається із однієї ізольованої та двох суміжних кімнат.

Судом також не було враховано відкриту інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої вона є власником 1/4 частини спірної квартири.

Оскільки позивач не відповідала на лист щодо прийняття пропозиції та зустрічну пропозицію, вважає, що предмет спору у справі відсутній, жодні права чи інтереси позивача не порушені, а тому позов підлягає залишенню без розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року без змін.

Зазначила, що предметом позову є встановлення порядку користування спірною квартирою між співвласниками квартири. Серед співвласників квартири немає малолітніх або неповнолітніх дітей, а сам факт проживання у спірній квартирі малолітньої дитини не може бути підставою для обмеження права власності одного із її співвласників.

Жодного доказу на підтвердження належності ОСОБА_3 права власності на 1/4 частину квартири остання суду не надала.

Позивачем неодноразово вчинялись дії, спрямовані на врегулювання спірної ситуації, однак домовитись про порядок користування квартирою у позасудовому порядку співвласникам не вдається.

Зважаючи на той факт, що відповідачами не було запропоновано іншого варіанту встановлення порядку користування спірною квартирою, судом першої інстанції було встановлено найбільш оптимальний порядок користування спірною квартирою для всіх її співвласників.

У судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Додатково зазначив, що ОСОБА_3 набула у власність 1/4 частину спірної квартири 27 квітня 2018 року. Крім цього, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народився ОСОБА_6, який 03 липня 2018 року був зареєстрований за місцем проживання своєї матері -ОСОБА_3 у спірній квартирі.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін. Зазначила, що набуття ОСОБА_3 права власності на частину спірної квартири відбулося після ухвалення оскарженого судового рішення, а тому не могла бути врахована судом першої інстанції під час розгляду справи.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ &q?рв;Про судоустрій і статус суддів&qu с; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць) , та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з принципів непорушності права власності та доведеності тієї обставини, що між сторонами не досягнуто згоди щодо порядку користування спільним майном.

Вказаний висновок суду першої інстанції є правильним.

Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Таким чином, порядок користування житловими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у вказаному майні.

Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Апеляційного суду м.Києва від 21 жовтня 2014 року визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1, по 1/2 частині за кожною, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.5-7).

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державна реєстрація права власності позивача ОСОБА_1 на ? частину вищевказаної квартири здійснена 12.03.2016 року, а права власності відповідача ОСОБА_2 - 11.08.2016 р. (а.с.8, 141).

Відповідно до довідки з місця проживання сім'ї та реєстрації, виданої ЖБК &qu д;АЕЛІТА&qu з; 06.11.2017 р., в квартирі АДРЕСА_1 постійно проживають та зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3 та малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.35).

Відповідно до даних технічного паспорта на вказану квартиру, остання складається з 3 кімнат житловою площею 44,4 кв.м., у тому числі : 1-а кімната - 15,2 кв.м., 2-а кімната 14,8 кв.м., 3-а кімната 14,4 кв.м.; кухні площею 7,8 кв.м.; вбиральні площею 1,0 кв.м.; ванної кімнати площею 2,0 кв.м.; коридору площею 5,3 кв.м. Квартира обладнана балконом 0,7 кв.м., загальна площа квартири -61,2 кв.м. (а.с.9).

Відповідно до плану квартири, кімната площею 14,4 кв.м. є ізольованою (а.с.10).

Виходячи із загальної житлової площі спірної квартири в розмірі 44,4 кв.м, на її співвласників припадає по 22,2 кв.м.

Площа кімнати, яку позивач просила виділити їй в користування, складає 14,4 кв.м. При цьому в загальному користуванні співвласників залишається кімната площею 15,2 кв.м., яка не є ізольованою.

Враховуючи неприязні стосунки між співвласниками, неможливість у добровільному порядку встановити порядок володіння і користування спільним майном, з урахуванням статей 358, 391 ЦК України, суд першої інстанції правильно встановив порядок користування квартирою АДРЕСА_1, який не порушує права іншого співвласника квартири та є ефективним способом захисту порушеного права власника у володінні та користуванні належним йому майном, за захистом якого особа звернулась до суду.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції не було враховано відкриту інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої ОСОБА_3 є власником 1/4 частини спірної квартири, є необґрунтованими.

Як вбачається з наданих суду апеляційної інстанції відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 27 квітня 2018 року, тобто після ухвалення оскаржуваного судового рішення, було укладено договір дарування 1/4 частки квартири, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелех З.Б., на підставі якого ОСОБА_3 набула у власність 1/4 частини спірної квартири. Інша 1/4 частина квартири залишилась у власності ОСОБА_2.(а.с.140-141).

З огляду на дату набуття у власність ОСОБА_3 1/4 частини спірного майна, суд першої інстанції з об'єктивних причин не міг врахувати вказану обставину при ухваленні судового рішення, а суд апеляційної першої інстанції переглядає правильність судового рішення з огляду на обставини, які існували на час його ухвалення.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неврахуванням судом першої інстанції прав та законних інтересів малолітньої особи ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до положень ч.1 ст.59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла ( стаття 18 Закону України &q?дч;Про охорону дитинства&quку;).

Частина 4 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

В даній справі не вирішувались питання щодо прав та інтересів малолітніх осіб, при розгляді яких є обов'язковою участь органу опіки та піклування, а тому не залучення представника цього органу в якості третьої особи не свідчить про порушення судом норм матеріального або процесуального права.

Доказів того, що визначений судом порядок користування спірним житлом між її співвласниками може призвести до завдання шкоди фізичному чи розумовому розвитку дітей, матеріали справи не містять.

Правові підстави, визначені ст.257 ЦПК України, для залишення позову без розгляду, відсутні.

Не надання позивачем відповіді на лист ОСОБА_2 щодо прийняття пропозиції та зустрічну пропозицію від 09 червня 2016 р. не є підставою для залишення позову без розгляду та не свідчить про відсутність предмета спору або його безпідставність.

З огляду на те, що порядок користування спірним майном встановлюється між його співвласниками, правові підстави для задоволення позову до відповідача ОСОБА_3 та стягнення з останньої на користь ОСОБА_1 судових по сплаті судового збору відсутні.

Вказане порушення норм матеріального та процесуального права є підставою для скасування судового рішення та ухвалення у вказаній частині нового рішення про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_3 та стягненні з неї судових витрат.

З огляду на викладене, підлягає відповідній зміні ухвалене судове рішення в частині визначення розміру судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , шляхом збільшення суми судового збору з 320 грн. до 640 грн.

В решті рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року в частині задоволення позову до ОСОБА_3 та стягненні судового збору скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою та стягнення судового збору відмовити.

В частині суми судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, рішення суду змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 липня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: