Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 761/19980/17
Номер провадження: 22-ц/824/3668/2018
Головуючий у суді першої інстанції М.А. Рибак
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
19 грудня 2018 року місто Київ

Номер справи 761/19980/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року, ухвалене у складі судді Рибака М.А., в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва, о 13год. 35хв., відомості про дату складення повного рішення відсутні,-

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_4 про відшкодування збитків, мотивованим тим, що 13.09.2000 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір позики, згідно умов якого ОСОБА_4 отримав у борг 6000,00 доларів США. У забезпечення умов договору позики, 13.09.2000 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір застави, предметом якого є будинок АДРЕСА_1 Позивач зазначив, що на час звернення до суду із даним позовом позика не повернута і укладені договори свою дію не припинили. 02.12.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики від 13.09.2000 року та 29.03.2017 року укладено договір відступлення прав за договором іпотеки (застави) від 13.09.2000 року. Позивач вважає, що відповідно до статті 10 Закону України «Про іпотеку» відповідач, як іпотекодавець зобов'язаний вживати за власний кошт всі необхідні заходи для належного збереження предмета іпотеки. Позивач зазначив, що особисто ним були вжиті заходи щодо збереження заставного майна, а саме укладено договір підряду щодо видалення дерев та кущів, за яким було видалено 38 дерев та 13 кущів. Вартість робіт склала 25 000,00 грн. Посилаючись на викладене, а також вимоги ст. 12 Закону України «Про іпотеку» просив суд стягнути з відповідача збитки у сумі 25 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування збитків.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, ненадання вірної оцінки доказам наданим позивачем, не вставлення фактів, які мають суттєве значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову не навів належним чином мотивів з яких вважав позовні вимоги необґрунтованими. Суд дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження понесених збитків та необхідності збереження заставного майна шляхом вирубування дерев, кущів, тощо.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити її з викладених підстав.

Представник відповідача ОСОБА_6 у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просить залишити без змін як законне і обґрунтоване. ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу позивача, посилається на те, що позивачем не надано доказів понесення ним збитків та необхідності зрізати дерева, які не були сухостоєм, а знаходились на стадії розпуску. Закон України &q?е ; Про заставу &q? ; в редакції від 08.09.1998 року, який діяв на час укладення договору застави не передбачав прав іпотекодержателя на вжиття заходів щодо збереження предмета іпотеки та на відшкодування йому збитків.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про іпотеку» якщо інше не встановлено законом чи іпотечним договором, іпотекодавець зобов'язаний вживати за власний кошт всі необхідні заходи для належного збереження предмета іпотеки, включаючи своєчасне проведення поточного ремонту, відновлення незначних пошкоджень, раціональну експлуатацію та захист предмета іпотеки від незаконних посягань та вимог інших осіб. Іпотекодавець повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором. Іпотекодержатель має право у будь-який час протягом строку дії іпотечного договору за умови попереднього письмового повідомлення іпотекодавця перевіряти документально і в натурі наявність, стан, умови збереження та користування предметом іпотеки. Іпотекодавець зобов'язаний не перешкоджати реалізації цього права іпотекодержателем, надавати йому всі документи, необхідні для перевірки наявності, стану, умов збереження та користування предметом іпотеки, а також негайно на вимогу іпотекодержателя забезпечити йому фізичний доступ до предмета іпотеки. Проведення іпотекодержателем зазначеної перевірки не повинно призупиняти користування предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення або іншим чином порушувати права іпотекодавця чи іншої особи, в тимчасовому користуванні якої знаходиться предмет іпотеки.

Згідно статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. У разі порушення іпотекодавцем обов'язків щодо збереження чи страхування предмета іпотеки іпотекодержатель може скористатися правами, визначеними згідно з частиною першою цієї статті, або вжити заходів для збереження чи страхування предмета іпотеки у власних інтересах та за власний кошт. Іпотекодавець зобов'язаний негайно на вимогу іпотекодержателя відшкодувати останньому всі витрати, понесені у зв'язку з вжиттям заходів щодо збереження та страхування предмета іпотеки.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 13.09.2000 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_4 отримав у борг 6000,00 доларів США.

13.09.2000 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 було укладено договір застави житлового будинку АДРЕСА_2.

02.12.2016 року між позивачем ОСОБА_3 і ОСОБА_5 укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики від 13.09.2000 року, за умовами якого ОСОБА_3 отримав права та обов'язки позикодавця за договором позики, а також право вимоги до ОСОБА_4

29.03.2017 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 було укладено договір відступлення прав за договором іпотеки від 13.09.2000 року.

05.04.2017 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Фасад-сервіс-буд» було укладено договір підряду № 13.03 за умовами якого, позивач доручив підряднику виконати роботи по видаленню сухостійних, аварійних дерев, кущів, з подальшою порізкою, дробленням гілок, та вивозом залишків деревини в обсязі 38 дерев та 13 кущів, загальною вартістю 25 000,00 грн.

Згідно з актом виконаних робіт від 13.04.2017 року виконавцем ТОВ «Фасад-сервіс-буд» були проведені роботи по видаленню сухостійних, аварійних дерев, кущів, з подальшою порізкою, дробленням гілок, та вивозом залишків деревини в обсязі 38 дерев та 13 кущів (а.с. 14).

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За змістом ч.4 ст. 12, ч.1 ст.13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін у справі.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач зазначив, що відповідач позику не повернув та порушив обов'язок щодо збереження предмета іпотеки, а саме житлового будинку. Проте доказів на підтвердження зазначеного не надав.

Як вбачається із наданих стороною відповідача пояснень ОСОБА_4 28.07.2017 року повернув позику, що підтверджується квитанціями, копії яких наявні у матеріалах справи. Зазначена обставина позивачем не спростована.

ОСОБА_3 не надав у розпорядження суду доказів того, що майно, яке перебувало у заставі потребувало його збереження, зокрема, шляхом вирубки дерев, кущів, тощо. Представник відповідача пояснила суду, що вже на час укладення договору застави будинок був непридатним для проживання, відповідач та інші особи в ньому не проживали і фактично йшлось про земельну ділянку, на якій знаходився цей аварійний будинок.

Відповідно до фотокарток, наданих суду позивачем, будинок, який є предметом іпотеки (застави) знаходиться в аварійному стані та непридатний для проживання, а тому зрізання дерев та кущів не свідчило про збереження цього будинку, а свідчило лише про очистку земельної ділянки, яка не перебуває в іпотеці та на якій розташований даний аварійний будинок.

Суд першої інстанції вірно вважав недоведеним факт понесення позивачем витрат у розмірі 25 000,00 грн., оскільки належним підтвердження понесених позивачем таких витрат може бути квитанція, платіжне доручення, що є фінансового бухгалтерським документом, що підтверджуватиме сплату таких послуг.

Як вбачається, із договору підряду від 05.04.2017 року № 13.03., та акту здачі -прийняття виконаних робіт від 13.04.2017 року вартість послуг та проведених робіт по видаленню дерев та кущів «Фасад-сервіс-буд», замовником яких ОСОБА_3 склала 25 000,00 грн. Проте, жодного допустимого доказу щодо сплати ОСОБА_3 вартості таких послуг матеріали справи не містять. Позивачем не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції. Доказів того, що в даному випадку було необхідно вжити заходи щодо збереження предмету іпотеки саме шляхом видалення сухостійних, аварійних дерев, кущів, з подальшою порізкою, дробленням гілок, та вивозом залишків деревини позивачем у розпорядження суду не надано. Також позивачем не спростовано висновок суду першої інстанції у тому, що ним було здійснено необхідні дії щодо повідомлення власника майна з приводу перевірки стану збереження майна, що перебувало в іпотеці Суд вірно вважав, що дії щодо очищення земельної ділянки проведені позивачем на власний розсуд без відповідного підтвердження щодо необхідності проведення таких дій.

Так, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів на спростування висновків суду першої інстанції позивачем не надано. Таких доказів не здобуто апеляційним судом під час перегляду справи.

Отже, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 28.12.2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна