Постанова

Іменем України

08 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 755/796/16-ц

провадження № 61-6370 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
відповідач-ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І., від 11 жовтня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору недійсним.

Встановив:

У січні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 06 липня 2012 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 укладено договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Бодак О. М. Відповідно до пункту 2 договору, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 передали у власність ОСОБА_7 ? частини квартири безоплатно. Зазначена частина квартири належала позивачам в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією 28 жовтня 2008 року. ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у зв'язку з їх віком і станом здоров'я потребують допомоги і догляду. При укладенні оспорюваного договору між сторонами досягнуто домовленості про те, що ОСОБА_7 довічно надаватиме батькам допомогу: буде сплачувати за житлово-комунальні послуги, надаватиме фінансову допомогу на придбання ліків та продуктів харчування, при необхідності - на лікування. Також сторони домовились, що розпорядитися частиною квартири відповідач зможе лише після смерті батьків, які до смерті проживатимуть у квартирі. Спірна квартира є єдиним житлом позивачів, і укладаючи оспорюваний договір вони мали на меті відчуження її частини на користь відповідача лише за умови довічного утримання і, якби не помилка позивачів у природі правочину та його правових наслідках, спірний договір не був би укладений. До листопада 2014 року відповідач частково виконував домовленості, надавав фінансову допомогу, але в листопаді 2014 року відповідач побив свою матір ОСОБА_5 та намагався вигнати її з дому, в листопаді 2015 року відповідач повторно побив свою матір, з листопада 2015 року позивачі самі сплачують за житлово-комунальні та інші послуги. Фінансової допомоги відповідач не надає. До укладення спірного договору та після його укладання позивачі зареєстровані та проживають у вказаній квартирі. Відповідач до укладення спірного договору володів 1/4 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло. Фактичної передачі ? частини квартири не відбулося, ключів від квартири позивачі відповідачу не передавали. При укладенні оспорюваного договору дарування, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 помилялися щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов'язків сторін за цим договором, оскільки вважали такий правочин договором довічного утримання. Під час укладання оспорюваного договору дарування, у позивачів було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність ОСОБА_7, позивачі передавали ? частини квартири за умови вчинення на їх користь обдарованим дій майнового та немайнового характеру. Позивачі вважають, що відсутність у них під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальників будь-яких дій майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України та є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Таким чином, просили визнати недійсним договір дарування ? частини квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року позов задоволено; визнано недійсним договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_2, укладений 06 липня 2012 між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, посвідчений державним нотаріусом 9-ї Київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі № 1-1624; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги позивачів є обґрунтованими, тому позов підлягає задоволенню.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції є передчасними, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, позивачі просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи дійшов односторонніх та передчасних висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки ним порушено норми матеріального права та неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до порушення права позивачів.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Сторони не скористалися правом на подання відзиву (заперечень) на касаційну скаргу.

06 лютого 2018 року вказану справу передано на розгляд Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування рішення апеляційного суду, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судом при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

За змістом статті 229 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі (предмету договору), які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір довічного утримання відповідно до статті 744 ЦК України передбачає, що одна сторона (відчужувач) передає іншій стороні (набувачеві) у власність квартиру або її частину, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Судами установлено, що позивачі по справі є батьками відповідача. 06 липня 2012 сторони уклали договір дарування ? частини квартири, відповідно до умов якого позивачі передали, а відповідач прийняв у дарунок належну дарувальникам на праві власності ? частини квартири АДРЕСА_3 та 09 серпня 2012 року зареєстрував своє право власності на ? частини квартири і залишився там проживати разом із батьками, своєю дружиною та двома дітьми.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, страждає на хронічні захворювання, а ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, є інвалідом другої групи.

З 2008 року спірна квартира на праві власності в порядку приватизації державного житлового фонду належала в рівних частках чотирьом особам: позивачам та двом їх дітям (відповідачу та його сестрі ОСОБА_8.). Позивачі і відповідач як проживали у квартирі з 1982 року, так і продовжують у ній проживати після укладення оспорюваного договору.

На момент розгляду справи судом співвласниками квартири є відповідач, якому належить ? частини квартири (1/4 внаслідок приватизації у 2008 році та 2/4 за договором дарування від 06 липня 2012 року), та його сестра як власник ? частини квартири внаслідок приватизації.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачами не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що при укладенні договору дарування ? частини спірної квартири відповідач зобов'язувався вчинити на користь позивачів будь-яку дію майнового або немайнового характеру, що свідчило би про те, що укладений сторонами договір не є договором дарування, правовою метою якого є передача позивачами свого майна у власність відповідача без отримання взаємної винагороди.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

У касаційній скарзі позивачі посилаються на те що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо відмови у задоволенні позову та безпідставно не взяв до уваги стан здоров'я позивачів та ту обставину, що спірна квартира є їх єдиним житлом. Слід зазначити, що суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку вказаним доводам та обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Крім того, належних і допустимих доказів на підтвердження того, що при укладенні договору дарування ? частини спірної квартири відповідач зобов'язувався вчинити на користь позивачів будь-яку дію майнового або немайнового характеру позивачами не надано.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, яким судами надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Підстави для скасування судового рішення відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська