Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 491/795/16-ц

провадження № 61-25687 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - Ананьївський дитячий будинок-інтернат департаменту охорони здоров'я та соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації,

представник відповідача - Чередніченко Наталія Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 07 листопада 2016 року у складі судді Дороша В. В. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2017 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Калараша А. А., Журавльова О. Г.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Ананьївського дитячого будинку-інтернату департаменту охорони здоров'я та соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації (далі - Ананьївський дитячий будинок-інтернат)про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 1 лютого 2008 року він працював водієм в Ананьївському дитячому будинку-інтернаті. 30 травня 2016 року до будинку-інтернату він подав заяву про звільнення з роботи з 31 травня 2016 року у зв'язку з призивом на контрактну службу у Збройних Силах України. 31 травня 2016 року між ним та Міністерством оборони України було укладено контракт про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України.

2 червня 2016 року наказом Ананьївського дитячого будинку-інтернату № 44 його було звільнено з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України, у зв'язку з призовом або вступом працівника на військову службу.

Вважав своє звільнення з роботи незаконним, оскільки відповідно до пункту 3.11 контракту про проходження громадянином України військової служби він був укладений до закінчення особливого періоду або до оголошення про демобілізацію. З березня 2014 року в Україні проводиться часткова мобілізація громадян на військову службу, з початку проведення якої законодавством мобілізованим працівникам надаються трудові гарантії передбачені положеннями статті 119 КЗпП України. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» передбачено збереження мобілізованим працівникам місця роботи і виплату середнього заробітку.

Таким чином, відповідач, з огляду на укладений між ним та Міністерством оборони України контракт, повинен був винести наказ про тимчасове вивільнення його від роботи на строк дії контракту із зазначенням дати початку проходження ним військової служби.

З урахуванням викладеного ОСОБА_3 просив суд наказ Ананьївського дитячого будинку-інтернату № 44 від 2 червня 2016 року про звільнення його з роботи скасувати; поновити його на роботі; зобов'язати Ананьївський дитячий будинок-інтернат видати наказ про тимчасове звільнення його з роботи з 31 травня 2016 року на строк дії контракту про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України, укладеного 31 травня 2016 року між ним та Міністерством оборони України; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 31 травня 2016 року по день ухвалення судом рішення; зобов'язати Ананьївський дитячий будинок-інтернат в подальшому виплачувати йому середній заробіток на строк дії вказаного контракту.

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 07 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 залишено беззадоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не є особою, прийнятою на військову службу за контрактом у зв'язку з виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошенням рішення про проведення мобілізації або введення воєнного стану. ОСОБА_3 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України добровільно, на час його укладення мобілізація в Україні закінчилась.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_3 відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що станом на момент укладення позивачем з Міністерством оборони України контракту про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України особливий період запроваджений не був, як не був оголошений і воєнний стан. ОСОБА_3 уклав вказаний контракт після закінчення мобілізації, тобто на добровільних засадах (пункт 1 контракту). Отже, підстави, з якими КЗпП України, Закон України «Про військовий обов'язок та військову службу» пов'язують збереження місця роботи, посади і середній заробіток позивачу, відсутні. Таким чином, звільнення позивача з роботи є правомірним, так як він звільнився на підставі своєї заяви від 30 травня 2016 року, а мобілізація діяла до 22 серпня 2015 року. Тому укладення військового контракту з особою, що не була призвана на військову службу під час мобілізації, в особливий період, не передбачає збереження гарантій, визначених статтею 119 КЗпП України.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що право позивача на збереження за ним робочого місця та середнього заробітку на час дії контракту є беззаперечним. Закінчення особливого періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду, законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду, тому загальновідомі обставини іноземної агресії щодо України дає підстави стверджувати, що у п'ятиденний проміжок між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся. Крім того, у країні існує кризова ситуація.

У липні 2017 року Ананьївський дитячий будинок-інтернат подав заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованим, позивач уклав спірний контракт добровільно, він є пенсіонером, тому призову на військову службу не підлягав. Контракт про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України між позивачем та Міністерством оборони України був укладений не на час дії особливого періоду. Позивачем не було надано документів, які б підтверджували його призов на військову службу, що у період укладення контракту проводилася мобілізація, введення особливого стану. Тобто позивач за власним бажанням вступив на службу у Збройних Силах України за контрактом.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що з 1 лютого 2008 року ОСОБА_3 працював водієм в Ананьївському дитячому будинку-інтернаті.

30 травня 2016 року до будинку-інтернату ОСОБА_3 подав заяву про звільнення з роботи з 31 травня 2016 року у зв'язку з призивом на контрактну службу у Збройних Силах України.

31 травня 2016 року між ОСОБА_3 та Міністерством оборони України було укладено контракт про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України.

2 червня 2016 року наказом Ананьївського дитячого будинку-інтернату № 44 ОСОБА_3 було звільнено з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України, у зв'язку з призовом або вступом працівника на військову службу.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов'язків, якщо за чинним законодавством України ці обов'язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України «Про військовий обов'язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв'язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв'язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Пунктом 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» передбачено, що для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.

У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.

Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п'ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п'ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами третьою, четвертою статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У листі Міноборони від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду» та у постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року у справі № 800/582/14, виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року не звернув уваги на те, що на час укладення контракту з позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.

Суд касаційної інстанції у силу своїх повноважень (частина перша статті 400 ЦПК України), не маючи права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, позбавлений можливості ухвалити власне рішення, оскільки для цього потрібно переоцінювати докази, встановлювати обставини справи, обчислювати середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, у зв'язку з чим справа передається на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справина новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк