Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/3368/18
Провадження №: 2/332/1607/18
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 грудня 2018 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Андрюшиної Л.А. за участю секретаря судового засідання Ковтуна В.І., розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу №332/3368/18 (провадження №2/332/1607/18) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю,-
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до договору купівлі-продажу, який укладено 16.02.2018 року позивач придбала квартиру № 137, що розташована в будинку № 4 по вул. Глазунова м. Запоріжжя. Відповідно до п.9 укладеного договору купівлі-продажу, на момент підписання договору, в квартирі, що відчужується, зареєстровані та проживають продавець ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4. Продавець зобовязується зняти з реєстрації усіх зареєстрованих осіб до 15.03.2018 року. Але, станом на 08.10.2018 року, умови договору виконанні не у повному обсязі, оскільки у вищезазначеній квартирі залишився зареєстрованим відповідач ОСОБА_2. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується майном на власний розсуд. При цьому згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, з моменту укладення договору купівлі-продажу та проведення державної реєстрації позивач є власником квартири, розташованої за вищевказаною адресою, але не має змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном, оскільки в даній квартирі значиться зареєстрованим відповідач, який фактично в спірній квартирі не проживає. У звязку із ситуацією, що склалась, позивач змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг з урахуванням реєстрації відповідача, а також не може отримувати державні пільги, та загалом розпоряджатись належним їй майном. Внаслідок порушення права позивача, як власника квартири, ОСОБА_1 просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності, шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі, розташованої за вище вказаною адресою та зобовязати Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради провести процедуру зняття відповідача з реєстраційного обліку.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснення суду в обґрунтування позовних вимог надала аналогічні тим, що викладені у позовній заяві та зазначила, що з часу придбання нею квартири відповідач, який є для неї сторонньою особою, в квартирі не проживає та нею не користується.
Відповідач ОСОБА_2 повторно в судове засідання не з'явився і від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, відзив на позовну заяву він не подав. Про дату, час і місце судового засідання відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку шляхом надіслання судової повістки за адресою його зареєстрованого місця проживання у встановленому законом порядку у відповідності до вимог п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України. Положеннями п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до наданої суду інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача ОСОБА_2, останній значиться зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, на яку й було надіслано судову повістку з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, оскільки відповідач не повідомив суду іншої адреси. Конверт було повернуто на адресу суду з проставленням у поштовому повідомленні відмітки про невручення за закінченням строку зберігання. Разом з тим, відповідач повідомлявся своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання у відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, якою передбачено, що відповідач, зареєстроване місце проживання(перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Оголошення про виклик до суду відповідача було опубліковано на офіційному веб-сайті судової влади 07 грудня 2018 року про явку в судове засідання, призначене на 21.12.2018 року. Але, незважаючи на всі передбачені законом заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, відповідач до суду повторно не зявився по невідомим причинам, відзиву на позовну заяву не подав, будь-яких заяв та клопотань від нього не надходило. З урахуванням викладеного, суд, відповідно до положень ст.280 ЦПК України, дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечувала.
Представник 3-ої особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради в судове засідання не зявився. Про дату, час і місце судового засідання 3-я особа була повідомлена своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку. Суду надана заява з проханням справу розглянути без участі їх представника, покладаються на розсуд суду(а.с.62).
Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від інших осіб.
Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку) квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно договору купівлі-продажу квартири від 16.02.2018 року, посвідченого в нотаріальному порядку, ОСОБА_3В.(продавець) продала, а ОСОБА_1О.(покупець) придбала належну продавцю квартиру АДРЕСА_1 і сплатила за неї визначену за домовленістю сторін грошову суму. Відповідно до пункту 9 вказаного договору, продавець повідомляє покупця, а покупець приймає до відома, що за адресою квартири, що відчужується, на день підписання цього договору зареєстрована та проживає продавець ОСОБА_3, а також ОСОБА_2, ОСОБА_4, окрім них будь-які особи не зареєстровані та не проживають. Продавець зобовязується зняти з реєстрації усіх осіб, які зареєстровані у вищевказаній квартирі, звільнити від наявних у ній речей домашнього вжитку, передати покупцю ключі від квартири до пятнадцятого березня дві тисячі вісімнадцятого року(а.с.7-8). Право власності на вище вказану квартиру зареєстровано за позивачем ОСОБА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності(а.с.38). Таким чином, на підставі наданих позивачем належних та допустимих доказів судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2.
Положеннями п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 після укладання договору купівлі-продажу не є ані власником, ані співвласником спірної квартири, договір найму житла з ним не укладався і він не є членом сімї нового власника квартири позивача ОСОБА_1.
З відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради вбачається, що відповідач ОСОБА_2 з 28.10.2010 року до теперішнього часу значиться зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2(а.с.12).
Отже, судом встановлено, що колишній власник спірної квартири ОСОБА_3 розпорядилася належною їй на праві власності квартирою № 137, що розташована в будинку № 4 по вул. Глазунова м. Запоріжжя, шляхом її продажу позивачці ОСОБА_1 і остання на час виникнення спору є власником цієї спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу, який є чинним, так як до теперішнього періоду часу не був визнаний недійсним.
Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є членом сімї колишнього власника спірної квартири ОСОБА_3, право власності якої на спірну квартиру припинилося у зв»язку із відчуження власником свого майна. У той самий час відповідач не є ані власником, ані співвласником спірної квартири, договір найму житла з ним не укладався і він не є членом сімї нового власника квартири позивача ОСОБА_1.
Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім»ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Отже, право члена сім»ї власника житлового будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Так як житлові права членів сім»ї є похідними від прав самого власника цього житла, то припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів її сім»ї на користування цією квартирою. Враховуючи, що колишній власник спірної квартири ОСОБА_3 на власний розсуд розпорядилася своєю власністю, шляхом укладання договору купівлі-продажу, її право власності на належну їй раніше спірну квартиру припинилося, а разом з ним припинилося і право на володіння та користування житловим приміщенням у спірній квартирі як нею самою, так і членів її сім»ї, у тому числі і відповідача ОСОБА_2. Передбачаючи право власника квартири на відчуження об»єкту власності у виді нерухомого майна, закон не передбачив при цьому можливості збереження права користування цим житлом колишнім власником або членів його сім»ї. За таких обставин, суд приходить до переконання про можливість задоволення позову в частині усунення перешкод у здійснені позивачем ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки як зазначалося вище, виникнення права членів сім»ї власника квартири на користування нею та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, припинило право відповідача ОСОБА_2, як колишнього члена сім»ї колишнього власника квартири, на користування цим житлом, оскільки передбачаючи право власника квартири на відчуження цього об»єкту, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов»язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім»ї колишнього власника у випадку зміни власника квартири. За таких обставин, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є обґрунтованими та законними, а тому їх слід задовольнити та усунути перешкоди у здійсненні позивачем ОСОБА_1 права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3, шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в зазначеній квартирі.
При цьому, при вирішенні спору по суті суд враховує вимоги ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач жодного разу в судове засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, не надав відзиву на позов та не надав суду жодних доказів, якщо у нього такі малися, що спростовують доводи позивача і надані нею докази в обґрунтування позовних вимог.
Що стосується позовної вимоги ОСОБА_1 в частині зобовязання Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради провести процедуру зняття з реєстраційного обліку відповідача ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_4, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи, крім інших підстав, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналіз зазначеної норми матеріального права дає змогу стверджувати, що зняття з реєстрації місця проживання є наслідком відповідного судового рішення, зокрема про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому окрема вимога про зняття відповідача з реєстрації місця проживання за вказаною адресою задоволенню не підлягає, враховуючи також ту обставину, що Департамент реєстраційних послуг зазначений у позовній заяві та бере участь як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а отже не є тією особою, яка повинна відповідати за позовом.
Крім того, у відповідності зі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 704,80грн., сплачений при подачі позову до суду.
Керуючись ст. 150 ЖК України, ст.ст. 319 ч. 1, 346 ч.1 п.1, 386, 391, 405 ч.1 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 4,5,12, 81, 83, 89, 259, 263-265, 268,274,280-282 ЦПК України, суд ,-
В И Р І Ш И В :
Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5, шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі 137, що розташована в будинку 4 по вулиці Глазунова м. Запоріжжя.
Стягнути з ОСОБА_2(зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової катки платника податків невідомий) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової катки платника податків НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 704,80грн..
Відмовити ОСОБА_1 у задоволені решти частини позовних вимог.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано до Заводського районного суду м. Запоріжжя протягом 30 днів з дня ухвалення рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його ухвалення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду або через Заводський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його ухвалення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 26.12.2018 року.
Суддя Андрюшина Л.А.