Постанова

Іменем України

30 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 127/2430/17-ц

провадження № 61-33008св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Київський національний торговельно-економічний університет в особі Вінницького торговельно-економічного інституту,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах, якої діє представник ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 червня 2017 року в складі судді - Олійник І. Ю., та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 27 липня 2017 року в складі суддів: Луценка В. В., Денишенко Т. О., Войтка Ю. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Київського національного торговельно-економічного університету в особі Вінницького торговельно-економічного інституту (далі - ВТЕІ КНТЕУ) про визнання незаконним наказу про звільнення, зміну формулювання підстав звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 04 жовтня 2007 року працювала на посаді завідуючою архіву ВТЕІ КНТЕУ. 10 січня 2017 року ОСОБА_4 повідомила роботодавця про свій намір звільнитися за власним бажанням, оскільки знайшла іншу роботу. У зв'язку з цим, ОСОБА_4 написала заяву про негайне звільнення її з посади. Її заяву було прийнято секретарем приймальні директора інституту.

Наступного дня вона повідомила роботодавця, що знаходиться в лікарні та буде перебувати на лікарняному. 13 січня 2017 року позивач поштою отримала повідомлення про звільнення її з роботи за прогул та пропозицією з'явитися і отримати трудову книжку. 31 січня 2017 року позивач з'явилася до відділу кадрів, де отримала наказ про звільнення і трудову книжку.

Вважає своє звільнення незаконним та проведеним із порушенням трудового законодавства.

На підставі викладеного ОСОБА_4, з урахуванням змінених позовних вимог, просила визнати незаконним наказ ВТЕІ КНТЕУ № 03-к від 10 січня 2017 року про звільнення ОСОБА_4 з посади завідувача архіву у зв'язку із прогулом; змінити формулювання підстав звільнення та вважати підставою звільнення ОСОБА_4 з посади завідувача архіву ВТЕІ КНТЕУ 26 січня 2017 року за власним бажанням, частина перша статті 38 КЗпП України та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 січня 2017 року до 26 січня 2017 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наказ про звільнення від 10 січня 2017 року у зв'язку з відсутністю на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, за прогул на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є законним. Зважаючи на положення частини першої статті 47 та статті 116 КЗпП України, суд зробив висновок, що затримка видачі трудової книжки ОСОБА_4 відбулася не з вини відповідача. Застосовуючи положення статті 235 КЗпП України, суд першої інстанції зробив висновок про відсутність правових підстав для зміни у трудовій книжці позивача, як дати його звільнення з інституту відповідача, так і формулювання підстав такого звільнення.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 27 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач після консультації лікаря 10 січня 2017 року на роботу не з'явилася та не надала лист непрацездатності, тому, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності на роботі, роботодавець прийняв правомірне рішення про звільнення останньої за прогул.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 в інтересах, якої діє представник ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не звернули увагу, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю та довести законність самого наказу про звільнення, проте суди виходили з того, що саме позивач повинен довести поважність відсутності на робочому місці. Крім того, суди не встановили причин відсутності на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня працівника ОСОБА_4

04 червня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 01 листопада 2014 року між ВТЕІ КНТЕУ, в особі директора ОСОБА_6, та ОСОБА_4 було підписано контракт, відповідно до умов якого ОСОБА_4 прийнято на посаду завідувача архіву строком з 01 листопада 2014 року по 31 жовтня 2017 року.

Згідно з заявою від 10 січня 2017 року ОСОБА_4, отриманою ВТЕІ КНТЕУ 13 січня 2017 року, вбачається, що ОСОБА_4 просила звільнити її з займаної посади завідувача архіву за власним бажанням.

Установлено, що з цієї заяви про звільнення з займаної посади за власним бажанням, не вбачається існування обставин, викладених у частині першій статті 38 КЗпП України про неможливість продовжувати роботу, згоди про розірвання трудового договору у строк, який просить позивач не досягнуто. Отже за таких обставин, позивач могла бути звільнена лише через два тижні з часу подання заяви.

Відповідно до доповідної записки від 10 січня 2017 року відділу організаційної роботи та контролю ВТЕІ КНТЕУ ОСОБА_4 в цей день самовільно залишила ключі від робочого кабінету та іменну перепустку для допуску в приміщення інституту у відділі кадрів.

10 січня 2017 року комісією ВТЕІ КНТЕУ був складний акт про відсутність на робочому місці завідувача архіву ОСОБА_4 більше трьох годин поспіль.

Первинною профспілковою організацією ВТЕІ КНТЕУ було надано згоду на звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Наказом від 10 січня 2017 року ВТЕІ КНТЕУ звільнено ОСОБА_4 за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин ( пункт 4 частина перша статті 40 КЗпП України).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України власник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім'ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв'язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров'я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров'я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Судами встановлено, що лікарняний лист на ім'я ОСОБА_4 було виписано лише 11 січня 2017 року. Доводи про те, що ОСОБА_4 10 січня 2017 року перебувала на прийомі у лікаря - стоматолога, не підтверджено належними та допустимими доказами.

Факт відсутності ОСОБА_4 на робочому місці 10 січня 2017 року підтверджується витягом з табеля за січень 2017 року відповідно до якого позивачка, у вказаний день, перебувала на робочому місці лише 4 години та самим актом про відсутність на робочому місці, відповідно до якого ОСОБА_4 була відсутня на роботі більше трьох годин.

На підставі належним чином оцінених доказів, суди попередніх інстанції встановивши, вказані обставини з урахуванням наведених норм трудового законодавства, дійшли обґрунтованого висновку, що відповідач в наказі від 10 січня 2017 року № 03-к визначив підстави для звільнення ОСОБА_4 із займаної посади (пункт 4 частина перша статті 40 КЗпП України), вчинив всі необхідні дії, які повинні передувати звільненню з ініціативи власника, провів повний розрахунок та видав трудову книжку.

За таких обставин, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю та довести законність самого наказу про звільнення не спростовують правильність висновків суду, оскільки відповідачем, як роботодавцем доведено відсутність позивача на робочому місці без поважних причин більше трьох годин, що є підставою для звільнення за прогул.

В свою чергу, позивач в порушення вимог статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами, яка зобов'язує сторону цивільного процесу довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності на робочому місці 10 січня 2017 року, у зв'язку з чим суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах, якої діє представник ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 27 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк