Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 323/819/16-ц

провадження № 61-9252св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - адвокат ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6 подану в інтересах ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 03 листопада 2016 року в складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Бондар М. С.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначав, що у 2010 році ОСОБА_5 запропонувала йому придбати за 25 000 грн належний їй на праві власності земельний пай (земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Мирненської сільської ради Оріхівського району), який вона успадкувала на підставі заповіту ОСОБА_7 05 квітня 2010 року він сплатив їй 12 500 грн, про що ОСОБА_5 написала розписку. 17 серпня 2010 року він сплатив відпвоідачу 7 500 грн., а 07 грудня 2010 року 5 000 грн. Факт отримання цих сум ОСОБА_5 підтвердила у написаній раніше розписці, зазначивши, що загалом нею отримано 25 000 грн.

Прийнявши оплату, ОСОБА_5 фактично передала йому належну їй земельну ділянку та обіцяла сприяти переоформленню документів. Проте у серпні 2015 року йому стало відомо, що відповідач, оформивши свої спадкові права на зазначену земельну ділянку, уклала щодо неї договір оренди, відповідно до якого передала у строкове платне користування іншій особі. Посилаючись на викладене, позивач просив розірвати договір купівлі-продажу земельної ділянки та стягнути з відповідача 27 888,20 грн з урахуванням трьох процентів річних та індексу інфляції.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року в складі судді Фісун Н. В. в задоволені позову відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розписка, на яку посилається позивач не є підтвердженням факту укладення договору. Крім того, купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення заборонено законом.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 03 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 25 000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції, дійшовши висновку, що долучена до матеріалів справи розписка за своєю правовою природою не є підтвердженням письмової форми договору купівлі-продажу, безпідставно не вирішив питання про повернення грошових коштів.

У листопаді 2016 року ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не встановив фактичних обставин у справі та норми права, які регулюють спірні правовідносини, не перевірив доводи та надані сторонами докази та помилково скасував рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

06 січня 2017 року від ОСОБА_4 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу, які мотивовані тим, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, щокасаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

13 лютого 2017 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Предметом касаційного оскарження є рішення апеляційного суду в частині задоволення позову про стягнення суми. В іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржується і не переглядається в касаційному порядку.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що відповідно до розписки ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_4 трьома частинами суму в розмірі 25 000 грн за земельний пай (земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Мирненської сільської ради Оріхівського району), який вона успадкувала на підставі заповіту ОСОБА_7 У строк до 15 серпня 2010 року ОСОБА_5 зобов'язувалась передати у власність позивачу зазначену земельну ділянку.

Факт отримання коштів відповідач не заперечувала.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 просив розірвати договір купівлі-продажу земельної ділянки та стягнути з відповідача сплачені ним за цим договором кошти.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що розписка, на яку посилається позивач, не є підтвердженням укладення сторонами договору купівлі-продажу земельної ділянки, а тому відсутні підстави для його розірвання та застосування наслідків передбачених частиною другою статті 651 ЦК України.

Апеляційний суд, установивши, що розписка підтверджує факт передачі позивачем коштів відповідачу, проте не є доказом укладення сторонами договору купівлі-продажу земельної ділянки, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно отриманих за розпискою коштів.

Доводи касаційної скарги про те, що суд вирішив позовні вимоги не з тих підстав, на які посилався позивач, не заслуговують на увагу, з огляду на положення частини другої статті 5 ЦПК України, відповідно до якої суд у своєму рішенні визначає такий спосіб захисту, який відповідає викладеній у позові вимозі і не суперечить закону.

Оскільки ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_5 отриманих за розпискою коштів за земельну ділянку, проте у встановленому законом порядку договір переходу прав на земельну ділянку сторони не уклали, то апеляційний суд визначив у своєму рішенні спосіб захисту порушених прав позивача, який не суперечить закону.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану в інтересах ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 03 листопада 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 25 000 грн залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат

В.П. Курило