Провадження № 2/761/886/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря: Вольда М.А.

та представників учасників ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач 1), ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_4 (далі - відповідач 2), відповідно до якого просила виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 08 травня 2003 року.

За усною домовленістю, ОСОБА_3 надала у користування належну їй квартиру своїй сестрі ОСОБА_4 і починаючи з 2003 току остання проживала в зазначеній квартирі безоплатно та безстроково, а в 2005 році народила сина ОСОБА_5, якого позивач аналогічно приписала у даній квартирі.

В 2016 році, у зв'язку з фінансовими потребами ОСОБА_3, як законний власник майна. прийняла рішення здійснити продаж належної їй квартири, натомість запропонувала ОСОБА_4 свою допомогу в оренді житла на території міста Києва, або сприяння в переїзді до міста Запоріжжя, де в ОСОБА_4 є частка (1/2) в трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 - на що ОСОБА_4 відповіла категоричною відмовою, посилаючись на те, що в місті Києві вона не має іншого житла.

Позивач має намір продати дану квартиру, а тому 05.12.2016 року уклала попередній договір з ОСОБА_6, зі змісту якого до 06.06.2017 року зобов'язана укласти основний договір з указаною особою.

У позасудовому порядку дане питання вирішити не вдалося, ОСОБА_4 відмовляється виселятись із займаної квартири, що порушує право позивача на розпорядження своїм майном, внаслідок чого остання вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

У відповіді на позовну заяву відповідач ОСОБА_4, яка є законним представником відповідача ОСОБА_5, вказує, що частину коштів на придбання даної квартири надані нею, а також те, що нею сплачені комунальні послуги за утримання квартири, а також послуги з ремонту, а ставлення позивача до сторони відповідачі вважає несправедливим. Крім того вказала, що діями позивача порушуються права відповідачів.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позові, та просили суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4, яка є законним представником відповідача ОСОБА_5 просила відстрочити виселення із квартири, оскільки не має іншого житла.

Представник третьої особи у судовому засіданні при винесенні рішення покладався на розсуд суду та просив прийняти його виключно в інтересах дитини.

Ч. 1 ст. 211 ЦПК України визначено, що розгляд справи відбувається в судовому засіданні.

Ухвалою суду від 15.01.2018 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Протокольною ухвалою суду від 20.06.2018 року до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву, акти обстеження умов проживання дитини, характеристику відповідача ОСОБА_5, а також підкладено проведення підготовчого судового засідання.

Протокольною ухвалою суду від 19.09.2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Суд, розглянувши та оцінивши подані надані докази по справі, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, вважає, що позов підлягає задоволенню.

За правилами ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08.08.2003 року власником АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, яку вона придбала через представника ОСОБА_4 (а.с. 9-13).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За умовами ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Судом встановлено, що відповідачі проживають у АДРЕСА_1 на підставі усної домовленості між позивачем та відповідачем 1.

У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що підтверджується довідкою Форми 3 (а.с. 14) та довідками про реєстрацію місця проживання особи (а.с. 37-38).

Факти реєстрації та проживання вказаних осіб не заперечувалися відповідачем 1 в суді та на них власне грунтуються позовні вимоги ОСОБА_3, оскільки за її доводами своїм проживанням у належній їй квартирі відповідач порушує її право на розпорядження нею, перешкоджає їй у цьому.

За змістом ст. ст. 401, 402 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

За умовами п.п.33, 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити, зокрема з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За правилом ч.2 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Ч. 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В даному конкретному випадку, згода власника квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_3 на постійне проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі відсутня, вона не відносяться до кола членів сім'ї власника майна.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва №251 про право власності на житло від 25.02.1999 року, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 належить на праві спільно сумісної власності громадянам ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (відповідачу у даній справі) (а.с. 15).

Щодо відповідача 2 ОСОБА_5 слід зазначити, що ч. 3 ст. 29 ЦК України визначено, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Таким чином, для ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не виникло право сервітуту щодо належної ОСОБА_3 квартири, передбачене ст. 405 ЦК України. Тому проживання відповідачів у спірній квартирі є безумовною перешкодою для позивача у здійсненні правомочностей щодо цього майна.

З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку про наявність правових підстав виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_5.

Крім того, судом враховано, що відповідач ОСОБА_4 має право власності на інше житло в м. Запоріжжя, а саме, 1/2 частину квартири, а інший співвласник, ОСОБА_7, не заперечує щодо проживання відповідачів у вказаній квартирі. Відтак, право відповідачів на житло, в тому числі малолітньої дитини, не порушене.

За правилами ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1280 грн. 40 коп.

Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 316, 317, 321, 391, 401, 402, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 3-5,12-13, 19, 76-92, 95, 187, 211, 258-259, 264-265, 268, 272-273, 352, 354-355, п.15.5 розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення, - задовольнити повністю.

Виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_6.

Сятгнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі - 1280 грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса проживання: АДРЕСА_7

Відповідач: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає та зареєстрована в АДРЕСА_1.

Відповідач: ОСОБА_5, 2005 року народження, проживає та зареєстрований в АДРЕСА_1.

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов

Повний текст рішення виготовлено 25.09.2018 року