Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 127/18200/16-ц

провадження № 61-20862св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 02 червня 2017 року у складі колегії суддів: Матківської М. В., Медвецького С. К., Оніщука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення неустойки, інфляційних втрат та трьох відсотків річних за неналежне виконання зобов'язання зі сплати аліментів.

Позовні вимоги мотивувала тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2015 року з відповідача на її користь стягнуті аліменти на утримання їхньої повнолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з 03 серпня 2015 року до закінчення дитиною навчання, але не довше ніж до досягнення двадцяти трьох років, на виконання якого 29 жовтня 2015 року суд видав виконавчий лист.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_4 належним чином не виконує своїх зобов'язань зі сплати вказаних аліментів, уточнивши позовні вимоги, на підставі статті 196 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) просила стягнути з нього неустойку (пеню) за період із 03 серпня 2015 року до 30 квітня 2016 року в розмірі 5 773 грн 66 коп., інфляційні втрати в сумі 841 грн 86 коп., три відсотки річних у розмірі 331 грн 92 коп.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 квітня 2017 року у складі судді Бар'яка А. С. відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3

Суд першої інстанції виходив із того, що заборгованість по аліментам виникла не з вини відповідача, тому відсутні підстави для стягнення пені у зв'язку з їх несплатою. Крім того, положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 02 червня 2017 року у складі колегії суддів: Матківської М. В., Медвецького С. К., Оніщука В. В., рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 квітня 2017 року скасовано в частині відмови у стягненні пені за прострочення сплати аліментів за період із 03 серпня 2015 року до 31 жовтня 2015 року та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період із 03 серпня 2015 року до 31 жовтня 2015 року у розмірі 1 235 грн 03 коп. У решті позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд зробив висновок про те, що оскільки належними доказами доведено відсутність вини відповідача у несплаті аліментів лише за період із 01 листопада 2015 року до 31 липня 2016 року, він повинен сплатити на користь позивача пеню за період із 03 серпня 2015 року до 31 жовтня 2015 року.

У червні 2016 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині стягнення з нього неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів та залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

На його переконання, суд апеляційної інстанції не врахував, що заочне рішення суду першої інстанції набрало законної сили 29 вересня 2015 року, виконавчий лист видано 29 жовтня 2015 року, а постанова державного виконавця від 05 листопада 2015 року про відкриття виконавчого провадження надійшла до місця його роботи - приватного акціонерного товариства «Стрижавський кар'єр» (далі - ПрАТ «Стрижавський кар'єр») лише 18 листопада 2015 року. У зв'язку з цим вважає, що відсутня його вина у несплаті аліментів за період із 03 серпня 2015 року до 31 жовтня 2015 року.

18 жовтня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу № 127/18200/16-ц призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України дану справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки ОСОБА_4 не погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції в частині стягнення з нього пені за несвоєчасну сплату аліментів за період із 03 серпня 2015 року до 31 жовтня 2015 року у сумі 1 235 гривень 03 коп., то суд касаційної інстанції переглядає в касаційному порядку оскаржене судове рішення тільки в указаній частині.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення апеляційного суду в частині стягнення з відповідача неустойки (пені) за несвоєчасність сплати аліментів не відповідає.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 вересня 2015 року з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_5 в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_4 щомісячно, починаючи стягнення із 03 серпня 2015 року до закінчення навчання дитиною, але не довше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років.

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції (далі - ВДВС Вінницького РУЮ) від 05 листопада 2015 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 127/17364/15-ц, виданого 29 жовтня 2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області на виконання вищевказаного судового рішення.

Згідно з постановою старшого державного виконавця ВДВС Вінницького РУЮ Киричука В. Ф. від 18 листопада 2015 року ОСОБА_4 нараховано заборгованість по сплаті аліментів відповідно до заробітної плати боржника у розмірі 33 %, починаючи з 03 серпня 2015 року; із заробітної плати, що належить до виплати боржнику після відрахування податків, постановлено проводити утримання в розмірі 50 % до погашення заборгованості, після - в розмірі 33 %.

Відповідно до розрахунку ВДВС ГТУЮ у Вінницькій області від 15 листопада 2016 року № 895/11, проведеного за період із 03 серпня 2015 року до 01 серпня 2016 року, загальний розмір заборгованості зі сплати аліментів становить 14 284 грн 60 коп.

З 01 листопада 2015 року до 31 липня 2016 року стягнення аліментів з ОСОБА_4 роботодавцем не проводилося у зв'язку з відсутністю коштів на підприємстві та арештом рахунків в банківських установах (довідка ПрАТ «Стрижавський кар'єр» про доходи ОСОБА_4 від 23 березня 2017 року).

Відмовляючи у стягненні пені за прострочення сплати аліментів, суд першої інстанції, застосувавши положення статті 196 СК України, виходив із відсутності вини відповідача у виникненні заборгованості по аліментам.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з платника аліментів пені за прострочення їх сплати за період із 03 серпня 2015 року по 31 жовтня 2015 року та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд зробив висновок про те, що відсутність вини відповідача за несвоєчасну сплату аліментів підтверджена лише за період із 01 листопада 2015 року до 31 липня 2016 року, тому він зобов'язаний сплатити аліменти за час, який неохоплений цим періодом.

Однак із висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до статті 201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

При виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення (частина перша статті 196 СК України).

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що передбачена статею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні пені за прострочення сплати аліментів за період із 03 серпня 2015 року до 31 жовтня 2015 року, оскільки, ухвалюючи таке рішення, суд обґрунтовано виходив із відсутності вини ОСОБА_4 у несплаті таких платежів.

Встановлено, що заочне рішення суду від 17 вересня 2015 року про стягнення з відповідача аліментів на користь позивача набрало законної сили 29 вересня 2015 року, виконавчий лист на його виконання виданий 29 жовтня 2015 року, а виконавче провадження на його виконання відкрите 05 листопада 2015 року.

У довідці про доходи працівника, виданій ПрАТ «Стрижавський кар'єр» (роботодавець відповідача), яке зобов'язане утримувати з заробітної плати ОСОБА_4 аліменти та виплачувати їх, зазначено, що в період із 01 листопада 2015 року по 31 липня 2016 року стягнення аліментів не здійснювалося у зв'язку з відсутністю коштів на підприємстві.

Тобто відсутність вини ОСОБА_4 у несплаті аліментів на утримання доньки підтверджена за весь період, починаючи із 03 серпня 2015 року до 30 червня 2016 року.

Крім того, матеріали справи, зокрема, виписки за картковим рахунком ОСОБА_4, та довідка про доходи від 11 квітня 2017 року, видана товариством з обмеженою відповідальністю «Бетон-Центр», свідчать про те, що після вищезазначеного періоду відповідач добросовісно виконував свій обов'язок по сплаті аліментів.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом частково скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення з відповідача неустойки (пені) за несвоєчасність сплати аліментів за період із 03 серпня 2015 року до 31 жовтня 2015 року і залишає в силі рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 141, 400, 413, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 02 червня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів за період із 03 серпня 2015 року до 31 жовтня 2015 року у сумі 1 235 гривень 03 коп. скасувати.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 квітня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 неустойки (пені) за несвоєчасність сплати аліментів за період із 03 серпня 2015 року до 31 жовтня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун
В. І. Крат