Постанова

Іменем України

30 серпня 2018 року

м. Київ

справа №570/5477/16-ц

провадження №61-30283св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - Квасилівська селищна рада Рівненського району Рівненської області,

представник відповідача - ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_8,

відповідач - ОСОБА_9,

відповідач - ОСОБА_10,

третя особа - Квасилівське колективне підприємство «Житловик-І»,

представник третьої особи - ОСОБА_11,

третя особа - Орган опіки і піклування Рівненської районної державної адміністрації,

представники третьої особи - ОСОБА_12, ОСОБА_13,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 10 липня 2017 року у складі судді Кушнір Н. В. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 07 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Хилевич С. В.,

Шимків С. С., Шеремет А. М.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Квасилівської селищної ради Рівненського району Рівненської області (далі - Квасилівська селищна рада), ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи: Квасилівське колективне підприємство «Житловик-І» (далі - ККП «Житловик»), Орган опіки і піклування Рівненської районної державної адміністрації, вимоги якого уточнив під час розгляду справи та просив: визнати недійсним, укладений між Квасилівською селищною радою та ОСОБА_8 договір про надання службового жилого приміщення у тимчасове користування згідно рішення ради від 27 жовтня 2015 року; визнати неправомірним вселення та проживання в службовому жилому приміщенні по АДРЕСА_4 ОСОБА_8; виселити ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 з жилого приміщення по АДРЕСА_4; стягнути з Квасилівської селищної ради понесені судові витрати.

Позов мотивовано тим, що позивач як наймач кімнати площею 12 кв. м. у двохкімнатній квартирі АДРЕСА_1 неодноразово звертався з вимогою надати йому суміжне приміщення у цій квартирі, площею 17,7 кв.м відповідно до пунктів 1, 6 статті 54 та статті 45 ЖК УРСР. Зокрема, саме за його позовом особи, які там не проживали, визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі статті 71 ЖК України для того, щоб у власника житла були відсутні перешкоди для передачі саме йому цієї кімнати.

Разом з тим, на житлову площу, що звільнилася, Квасилівською селищною радою ОСОБА_8 на сім&q?ко;ю з двох осіб, рішенням від 27 жовтня 2015 року видано ордер, при цьому вказано, що дане житло є службовим приміщенням та міститься посилання лише на статтю 58 ЖК УРСР - ордер на жиле приміщення.

Позивач посилається на те, що єдиною підставою для укладення договору та вселення в службове жиле приміщення є спеціальний ордер, якого відповідачу не видано.

За таких обставин, договір про надання службового приміщення, укладений між Квасилівською селищною радою та ОСОБА_8 за відсутності спеціального ордеру, недотримання порядку статусу жилому приміщенню службового є недійсним.

При неправомірному отриманні у користування і заселенні жилого приміщення - кімнати, площею 17,7 кв.м в квартирі АДРЕСА_2 порушено права позивача на отримання ним вільної суміжної кімнати в порядку статті 54 ЖК УРСР.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 10 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне житло в установленому порядку набуло статусу службової та відповідачі вселені у житло на законних підставах. Виключення квартири з числа службових проводиться на підставі рішення компетентного органу, а не за клопотанням наймача чи членів його сім'Ї. Позивачем не доведено того, що у відповідача відпала потреба у використанні спірного житла як службового, а сам по собі факт проживання позивача у спірному житлі, не перебуваючи у трудових відносинах з володільцем житла, не мають правового значення.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 07 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу переважного права позивача на суміжну кімнату площею 17,7 кв.м у квартирі АДРЕСА_3. Виданий на жиле приміщення ордер у випадках, зазначених у статті 59 ЖК УРСР, підлягає визнанню недійсним з наслідками, передбаченими статтею 117 цього Кодексу. Таких матеріально-правових вимог позивачем заявлено не було.

Оскільки позов про неправомірність вселення та проживання в службовому жилому приміщенні і виселення зі службового приміщення є похідним від вимоги первісної і пов'язані з нею, тому в їх задоволенні правильно відмовлено судом першої інстанції.

Матеріально-правова вимога про недійсність, виданого ОСОБА_8 ордеру на вселення, позивачем не пред'являлась, що з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства виключає визнання його недійсним з ініціативи суду.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року поштовим засобом зв'язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків щодо правомірності присвоєння спірному житлу статусу службового та вселення відповідачів на законних підставах. Вказані висновки суперечать вимогам статті 118 ЖК УРСР та пункту З Положення про порядок надання службових приміщень і користування ними в Українській РСР, що затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року №37. Матеріали справи не містять рішення виконавчого комітету Рівненської районної ради про включення квартири АДРЕСА_4 до числа службових або будь-яких доказів його наявності. При цьому додаток №4 до акту приймання-передачі житлового фонду ВАТ «Рівнесільмаш» на баланс Квасилівського ВУЖКГ від 07 листопада 1996 року не замінює вказаного рішення виконавчого комітету.

Відповідачами не було надано жодних доказів на існування звернення ОСОБА_8 до Квасилівського КП «Житловик-1», довідки з місця проживання про склад сім'ї та письмову згоду ОСОБА_9 на проживання в службовому житлі.

В порушення вимог статті 122 ЖК УРСР ОСОБА_8 не було видано виконавчим комітетом Рівненської районної ради спеціальний ордер для вселення до службового жилого приміщення. З копії рішення виконавчого комітету Квасилівської селищної ради від 27 жовтня 2015 року встановлено факт видачі ОСОБА_8 ордеру на одну кімнату квартири АДРЕСА_5, а наявна копія корінця ордера на жиле приміщення №1, що виданий виконавчим комітетом цієї ж ради, свідчить про видачу ордера на жиле приміщення, однак не на службове житло.

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що саме він є наймачем квартири АДРЕСА_6, перебуває на першочерговому квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов за місцем проживання, а тому ордер на жиле приміщення виданий ОСОБА_8 з порушеннями статті 54 ЖК УРСР та прав позивача.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вищевказане рішення апеляційного суду. Справу витребувано із суду першої інстанції.

У відзивах на касаційну скаргу відповідачі ОСОБА_9, ОСОБА_8, Квасилівська селищна рада Рівненського району Рівненської області та третя особа Квасилівське КП «Житловик-І» не погодились з доводами позивача та просили залишити ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

24 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що 07 листопада 1996 року двохкімнатну квартиру НОМЕР_1, яка складається з кімнати площею 12 кв.м та кімнати, площею - 17, 7 кв.м, по АДРЕСА_4 передано як службове жиле приміщення відповідно до додатку №4 до акту приймання-передачі житлового фонду ВАТ «Рівнесільмаш» на баланс Квасилівського виробничого управління житлово-комунального господарства, яке є правонаступником житлово-комунального відділу ВАТ «Рівнесільмаш» в частині службових квартир.

У вказаній квартирі в кімнаті, площею 12 кв.м, з 24 січня 2001 року проживає ОСОБА_4, його дружина і пасинок - з 29 жовтня 2011 року.

Житловий будинок за вказаною адресою 01 серпня 2008 року передано у комунальну власність Квасилівської селищної ради Рівненського району Рівненської області, за винятком приміщень згідно з додатком, про що складено відповідний акт приймання-передачі. У якості користувачів спірної квартири, вказані позивач і ОСОБА_17

Рішенням виконавчого комітету Квасилівської селищної ради від 27 березня 2012 року ОСОБА_4 включено в першочергову чергу під №11 на отримання житла за місцем проживання.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 5 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_18 та ОСОБА_16 визнано такими, що втратили право користування квартирою НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_4, у зв'язку з чим кімната, площею 17,7 кв.м звільнилася.

Рішенням виконавчого комітету Квасилівської селищної ради Рівненського району Рівненської області 27 лютого 2015 року позивачу відмовлено у наданні неізольованого житлового приміщення, площею 18 кв.м, у вказаній квартирі, з тих підстав, що це приміщення надано у службове користування КП «Житловик-1».

Спільним рішенням адміністрації та первинної профспілкової організації КП «Житловик-1» від 22 жовтня 2015 року вирішено надати службове приміщення в квартиріАДРЕСА_4 слюсарю-сантехніку 5 розряду ОСОБА_8, та вирішено звернутись до виконавчого комітету Квасилівської селищної ради з проханням видати спеціальний ордер як підставу для вселення у службове жиле приміщення.

Рішенням виконавчого комітету Квасилівської селищної ради Рівненського району Рівненської області від 27 жовтня 2015 року ОСОБА_8 на склад сім'ї з двох осіб видано ордер №1 на кімнату площею 17,7 кв.м у квартирі АДРЕСА_3.

26 січня 2016 року, виконавчим комітетом Квасилівської селищної ради Рівненського району Рівненської області позивачу відмовлено у видачі ордера на спірне житло, оскільки ця квартира є службовою і ордер на неї вже видано, у зв'язку з чим вона не є вільною.

30 листопада 2016 року багатоквартирний будинок АДРЕСА_4 списано з балансу Квасилівської селищної ради передано в управління Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Молодіжна, 28». При цьому службове житло не передавалося, а відповідні акти з цього приводу відсутні.

Частиною першою статті 118 ЖК УРСРвстановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Відповідно до статей 121-123 ЖК УРСРслужбові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі такого рішення виконавчий комітет ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73-76, 79-83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу.

Виданий на жиле приміщення ордер у випадках, зазначених у статті 59 ЖК УРСР, підлягає визнанню недійсним з наслідками, передбаченими статті 117 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вважав, що відповідачі підлягають виселенню без надання іншого житла, виходячи із положень статей 109, 118 ЖК УРСР, оскільки договір найму жилого приміщення, як правочин має бути визнаний недійсним у зв'язку з недотриманням вимог чинного законодавства.

Разом з тим, єдина підстава для вселення відповідачів - ордер на вселення у спірне приміщення позивачем у встановленому порядку не оскаржено та є чинним, у зв'язку з чим, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що вимоги про неправомірність вселення відповідачів та проживання в службовому жилому приміщенні і їх виселення із службового приміщення є похідним від первісної вимоги, зокрема, визнання ордеру недійсним, і безпосередньо пов'язані з нею, тому, за умов чинності цієї підстави, похідні вимоги задоволенню не підлягають.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив доводи позивача про те, що виданий ОСОБА_8 ордер на вселення не пов'язаний з правом на службове житло у зв'язку з його невідповідністю вимогам закону, оскільки такі обставини сторонами у цій справі не оспорювалися та позовні вимоги про недійсність ордеру не заявлялася, предметом розгляду судами не були, що за приписами принципу диспозитивності цивільного процесу виключало визнання його недійсним за ініціативою суду.

Аналогічні доводи містяться і у касаційній скарзі, які колегія суддів відхиляє з цих же підстав.

Доводи касаційної скарги про помилковість висновків стосовно статусу спірного житла, як службового, є аналогічними доводам апеляційної скарги позивача, які належним чином перевірені апеляційним судом та ним відхилені.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 10 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська