Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 185/2264/16-ц

провадження № 61-14025св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2016 року у складі судді Криворученка Д. П. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Бечка Є. М., Бобрової І. О., Вінгаль В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 10 липня 2014 року між ОСОБА_3 та

ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір кредиту № CNPGLON05962, згідно з яким відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 103 342,18 грн, з яких: 97 436,36 грн на реструктуризацію заборгованості за договором про надання банківських послуг

№ НОМЕР_1 (кредит під гарантований платіж), укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк», 34,00 грн для сплати за реєстрацію предметів застави у Державному реєстрі обтяження рухомого майна, 5 871,82 грн на сплату судових витрат, зі сплатою відсотків за користування кредитом, на термін, встановлений додатком № 1 до договору. Однак, в порушення умов договору та приписів цивільного законодавства України відповідач своїх зобов'язань належним чином не виконав, у зв'язку з чим у нього станом на 23 лютого 2016 року виникла заборгованість у розмірі 60 371,34 грн, яка складається із: заборгованість за кредитом - 38 736,26 грн, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань - 15 469,71 грн, штраф (фіксований) - 1 000,00 грн, штраф (процентна складова) - 5 165,40 грн.

Для забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між банком та

ОСОБА_4, який виступив як солідарний боржник, укладений договір поруки однак вимога про необхідність погашення заборгованості ним не виконана.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня

2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 10 лютого 2014 року

№ CNPGLON05962 станом на 23 лютого 2016 року у розмірі 60 371,37 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 38 736,26 грн, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань - 15 469,71 грн, штраф (фіксована частина) - 1 000,00 грн; штраф (процентна складова) - 5 165,40 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_3 отримав кредит на реструктуризацію заборгованості за договором про надання банківських послуг, однак покладені на нього зобов'язання належним чином не виконував, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню в солідарному порядку з боржника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що доводити факт видачі позичальнику кредитних коштів на погоджених в договорі умовах, а також наявність суми заборгованості за кредитним договором є обов'язком позивача, який він не виконав, оскільки не надав жодного належного та допустимого доказу надання кредитних коштів. Крім того, позивач не надав жодного платіжного документа на підтвердження факту внесення відповідачем коштів на погашення заборгованості за кредитним договором, а надані позивачем виписки про рух коштів на рахунках не засвідчені належним чином, не містять обов'язкових реквізитів, передбачених законом, і не можуть свідчити про здійснення бухгалтерських операцій щодо видачі кредитних коштів. Крім того, судами не дотримано положення статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 13 вересня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_3

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 10 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір кредиту № CNPGLON05962, згідно з яким

ОСОБА_3 отримав кредитні кошти у розмірі 103 342,18 грн, з яких: 97 436,36 грн на реструктуризацію заборгованості за договором про надання банківських послуг

№ НОМЕР_1, укладеним між ФОП ОСОБА_3 та банком, 34,00 грн - для сплати за реєстрацію предметів застави у Державному реєстрі обтяження рухомого майна шляхом перерахування за реквізитами, зазначеними у пункті 2.2.1 цього договору, за кожним договором застави, 5 871,82 грн на сплату судових витрат, передбачених пунктами 2.2.13, 2.3.12, 6.6 цього договору, на умовах сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 23 % річних та зобов'язанням позичальника з повернення кредиту та сплати відсотків, у сумі та у термін відповідно до графіка зменшення поточного ліміту (а. с. 7-9).

ОСОБА_3, підписавши цей договір, підтвердив надання йому кредиту на умовах та у відповідному розмірі зі строком повернення, визначеному у додатку № 1 до кредитного договору, тобто до 09 квітня 2015 року (а. с. 10).

Того ж дня між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладений договір поруки, за яким поручитель зобов'язався перед кредитором, у випадку невиконання боржником ОСОБА_3 обов'язків за кредитним договором від 10 липня 2014 року

№ CNPGLON05962, відповідати перед кредитором як солідарний боржник, незалежно від факту направлення чи не направлення кредитором письмової вимоги із зазначенням невиконаних зобов'язань. Договір поруки припиняється через 15 років після укладання цього договору, а у випадку виконання боржником та/або поручителем всіх зобов'язань за кредитним договором цей договір припиняє свою дію.

З виписки з рахунку ОСОБА_3 № 2566, за період з 10 липня

2014 року по 23 лютого 2016 року, вбачається, що 29 липня 2014 року перераховано 34,00 грн на відшкодування витрат по реєстрації обмеження нерухомого майна за договором застави № CNPGLON05962/DZ, 29 липня 2014 року з рахунку № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_1 перераховано 97 436,36 грн на реструктуризацію договору б/н (Е4ВCNLGS0DD95) від 26 лютого 2014 року, згідно із заявкою Z1461PB600000H.

Із виписки вбачається, що ОСОБА_3 здійснювалося погашення заборгованості за кредитним договором від 10 липня 2014 року № CNPGLON05962 - 11 серпня,

10 вересня, 09 жовтня, 10 жовтня, 10 листопада, 10 грудня 2014 року та 17 квітня 2015 на загальну суму 58 734,10 грн та погашення відсотків за кредитним договором від 10 липня 2014 року № CNPGLON05962 - 11 серпня, 10 вересня, 10 жовтня 2014,

10 листопада, 10 грудня 2014 року, 17 квітня 2015 року на загальну суму 9 948,58 грн.

ПАТ КБ «ПриватБанк» умови кредитного договору виконало належним чином, проте ОСОБА_3 умови зазначеного кредитного договору виконував неналежним чином, кошти за кредитом сплачував не в повній мірі, допустив прострочення сплати понад 30 днів, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 60 371,34 грн, яка складається з: заборгованість за кредитом - 38 736,26 грн, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань - 15 469,71 грн, штраф (фіксований) - 1 000,00 грн, штраф (процентна складова) - 5 165,40 грн.

16 лютого 2016 року відповідачів повідомлено про наявність заборгованості і заходи, які будуть вжиті у разі її не погашення в добровільному прядку.

У пункті 6.1 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником будь-якого із зобов'язань зі сплати процентів за користування кредитом, а також згідно із пунктами 2.2.2, 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 2.4.1, 4.1, 4.2 цього договору, термінів повернення кредиту, передбачених графіком зменшення поточного ліміту (додаток № 1 до цього договору), а також передбачених пунктами 1.2, 2.2.3, 2.3.3 цього договору, винагороди, передбаченої пунктами 4.3, 4.4 цього договору, позичальник сплачує банку пеню у розмірі, визначеному у пунктах А.7, А.8 договору (0,128 % від суми залишку непогашеної заборгованості за кожен день прострочення).

Згідно з пунктом 6.6 у випадку порушення позичальником термінів платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, у зв'язку з чим банк вимушений звернутись до суду, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 1 000,00 грн + 5 % від суми встановленого у пункті А.2 кредитного договору ліміту на цілі відмінні від сплати страхових платежів і платежів для сплати за реєстрацію предметів застави у Державному реєстрі обтяження нерухомого майна.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Таким чином, у силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду, що позичальник не виконує умови кредитного договору щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за кредитними коштами відсотків, що є підставою для стягнення з позичальника та поручителя отриманих ним коштів та відсотків за користування кредитом.

Оскільки заборгованість з відповідачів стягується в судовому порядку, що свідчить про неналежне виконання ними своїх зобов'язань за договором, тому наявні підстави для стягнення з відповідачів штрафних санкцій за неналежне виконання умов договору.

Відповідно до статті 549 ЦК Українинеустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Наведені у касаційні скарзі доводи про те, що доводити факт видачі позичальнику кредитних коштів на погоджених в договорі умовах, а також наявність суми заборгованості за кредитним договором є обов'язком позивача, який він не виконав, оскільки не надав жодного належного та допустимого доказу надання кредитних коштів, не заслуговує на увагу, оскільки матеріали справи містять копію кредитного договору з додатками, який підписаний відповідачем, тобто відповідач погодився з умовами надання кредиту, що свідчить про існування кредитних правовідносин між сторонами, яке підтверджено належними та допустимими доказами не спростованими відповідачем.

Посилання у касаційній скарзі на те, що судами при прийняті оскаржуваних рішень порушено вимоги статті 61 Конституції України щодо подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, не заслуговують на увагу, оскільки суди відповідно до статті 549 ЦК України стягнули неустойку за різні порушення умов договору, тому не відбулося подвійного стягнення.

Інші доводи касаційної скарги висновки судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик