Ухвала

09 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 295/3752/18

провадження № 61-45220ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 23 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 03 вересня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради, третя особа - Приватне підприємство «ЖЕП № 1 міста Житомира», про усунення порушень прав споживача послуг з теплопостачання та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: визнати за нею право не оплачувати квитанції Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради (далі - КП «ЖТКЕ» ЖМР) за опалення місць загального користування будинку АДРЕСА_1 до проведення заходів з утеплення цих місць, монтажу систем опалення, повернення у спільну сумісну власність власників квартир підвалу; зобов'язати відповідача в особі його директора припинити дії з нарахування плати за опалення місць загального користування в будинку; визнати правомірною її вимогу не оплачувати квитанції за опалення місць загального користування щомісяця з листопада 2017 року по час ухвалення судом рішення; стягнути з відповідача 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Якість послуг з теплопостачання та гарячого водопостачання її не влаштовує, а тому вона із сусідами за власні кошти у передбаченому законом порядку встановили індивідуальні системи опалення. Вважає, що відповідач протиправно виставляє їй рахунки за опалення місць загального користування, оскільки вона не отримує послуг з централізованого опалення ні в належну їй квартиру, ні в місця загального користування.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 23 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Житомирської області від 03 вересня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

02 жовтня 2018 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв'язку касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Богунського районного суду міста Житомира від 23 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 03 вересня 2018 року, а справу передати для продовження розгляду, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у даній справі є визнання за ОСОБА_1 права не оплачувати квитанції за опалення місць загального користування до проведення заходів з утеплення місць загального користування будинку, монтажу систем опалення місць загального користування, повернення у спільну сумісну власність власників квартир підвалу, зобов'язання відповідача в особі його директора припинити дії з нарахування плати за опалення місць загального користування в будинку АДРЕСА_1, визнання правомірною вимогу ОСОБА_1 не оплачувати квитанції за опалення місць загального користування щомісяця з листопада 2017 року по час ухвалення судом рішення та відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 тис. грн.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що справа має для неї виняткове значення, оскільки її пенсія становить 1 500 грн, стан її здоров'я є критичним, вона не має можливості сплачувати комунальні послуги. Крім того, касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, оскільки у справах з аналогічних правовідносин судами по-різному вирішуються спори щодо оплати за опалення місць загального користування.

Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах, яких саме норм та в чому полягає ця неоднаковість, ОСОБА_1 не зазначила. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення (підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України), оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги підстави і предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Апеляційного суду Житомирської області від 03 вересня 2018 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для її розгляду судом касаційної інстанції, оскільки такий розгляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 23 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 03 вересня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради, третя особа - Приватне підприємство «ЖЕП № 1 міста Житомира», про усунення порушень прав споживача послуг з теплопостачання та відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук