Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

місто Київ

справа № 488/1286/14-ц

провадження № 61-5952ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2014 року у складі судді Селіщевої Л. І. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Галущенка О. І., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

(далі - ПАТ УкрСиббанк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 20 490, 79 швейцарських франків.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 07 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в іноземній валюті в розмірі 33 000, 00 швейцарських франків зі сплатою процентної ставки за користування кредитом у розмірі 8, 99 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту до 06 лютого 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 лютого 2007 року банк уклав з ОСОБА_4 договір поруки № 94581, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався в повному обсязі відповідати за борговими зобов'язаннями позичальника. Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що станом на 21 лютого 2014 року відповідачі не виконують своїх договірних зобов'язань, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів кредитну заборгованість в загальному розмірі 20 490, 79 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 21 лютого 2014 року склало 203 402, 75 грн.

Позивач, посилаючись на викладені обставини, обґрунтовуючи свої вимоги нормами статей 525, 526, 530, 553, 554, 1050, 1054 ЦК України, просив задовольнити позовні вимоги повністю.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2014 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено повністю. Судом стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 07 лютого 2007 року № 0 в загальному розмірі 203 402, 75 грн, що еквівалентно 20 490, 79 швейцарських франків за курсом НБУ станом на 21 лютого 2014 року.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що відповідачі договірні зобов'язання з повернення кредиту належним чином не виконують, внаслідок чого утворилась кредитна заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що, здійснюючи оцінку поданих сторонами доказів, суд першої інстанції з урахуванням мети правочину, відносин між сторонами, поведінки сторін та обставин, що мають значення, правильно вважав, що між сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту, що свідчить про наявність між сторонами кредитних правовідносин, а тому, виходячи із факту порушення позичальником зобов'язань за обумовленим договором, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

ОСОБА_3 у травні 2016 року подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову банку.

Касаційна скарга ОСОБА_3 обґрунтовувалась доводами про неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема зазначено, що під час розгляду апеляційний суд не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи. За твердженням заявниці, судом прийняті докази, що не можуть слугувати підтвердженням позовних вимог, зокрема щодо отримання позичальником грошових коштів готівкою через касу банку за кредитним договором. Також зазначила, що суди не надали оцінку факту невідповідності умовам кредитного договору розрахунку, наданого ПАТ «УкрСиббанк». Щомісячні платежі, які поручитель вносив в касу банку в рахунок повернення виданих йому банком без оформлення договірних відносин, зараховувались на різні рахунки, що не передбачені кредитним договором. Всупереч правилам статті 59 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) суд виявив упередженість та визнав факт видачі кредитних коштів без підтвердження визначеними законом засобами доказування. На підтвердження факту видачі відповідачу кредиту суд прийняв та оцінив як належний доказ акт про знищення платіжної квитанції, хоча постановою Національного банку України від 08 грудня 2004 року № 601 передбачено зберігання документів щодо видачі кредиту п'ять років після закриття кредитної справи.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження, ухвалою від 23 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження у лютому 2018 року передано до Верховного Суду.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 07 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 у простій письмовій формі укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику 33 000, 00 швейцарських франків строком до 06 лютого 2017 року під 8,99 % річних.

У пункті 1.4 кредитного договору визначено, що кредит надається позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника), а саме на поточні потреби.

Погашення кредиту мало відбуватися відповідно до графіка платежів, який є невід'ємною частиною договору (додаток №1). Цим графіком погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено щомісячними платежами.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 94581, за яким поручитель зобов'язався відповідати за виконання позичальником умов кредитного договору в повному обсязі.

Банк виконав свої зобов'язання за договором належним чином, надавши позичальнику кредитні кошти в розмірі, передбаченому договором про надання споживчого кредиту.

Відповідач ОСОБА_3 свої зобов'язання за договором щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 21 лютого 2014 року становила 20 490, 79 швейцарських франків і складається із: 16 224, 32 швейцарських франків, що еквівалентно 161 051, 44 грн - заборгованість за кредитом; 3 359, 57 швейцарських франків, що еквівалентно 33 348, 92 грн - заборгованість за процентами; 602, 37 швейцарських франків, що еквівалентно 5 979, 45 грн - пеня за прострочення сплати кредиту; 304, 53 швейцарських франків, що еквівалентно 3 022, 94 грн - пеня за прострочення сплати процентів.

Судами установлено, що ПАТ «УкрСиббанк» направило відповідачам вимоги від 20 січня 2014 року, в яких повідомило про наявність простроченої заборгованості позичальника, в разі непогашення якої на 32 день з дня отримання вимоги чи на 41 день з дня відправлення вимоги (у разі її неотримання) - про необхідність дострокового виконання всіх боргових зобов'язань за кредитним договором. У матеріалах справи відсутні докази вручення позичальнику та поручителю цих вимог, але містяться докази їх направлення засобами поштового зв'язку 30 січня 2014 року.

Відповідно до пункту 5.5 кредитного договору у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку, встановленому розділом 11 цього договору.

Згідно з пунктом 11.1. кредитного договору відповідно до статей 525, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених, зокрема, у пункті 5.5 цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов цього договору протягом 31 календарного дня з дати одержання такого повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

За наведених обставин Верховний Суд визнає наявність підстав для застосування пункту 5.5 кредитного договору. Відповідно, починаючи з 41 календарного дня від дати відправлення банком вимоги, у банку виникло право пред'явлення вимоги - як до позичальника, так і до поручителя - про дострокове повернення кредитних коштів шляхом звернення з позовом до суду.

Сторони визначили наведені правила у договорі, встановили для обох сторін правила поведінки, яких вони обов'язково повинні дотримуватися. Сторони врегулювали свої відносини за правилами частини третьої статті 6 ЦК України на власний розсуд. Вимоги банку, направлені позичальнику та поручителю, не можуть слугувати підставою зміни інших умов кредитного договору, окрім строку його виконання, саме в цьому й полягає правовий сенс такої вимоги кредитора, направленої боржникам.

Враховуючи, що зазначене рішення про дострокове повернення кредитних коштів приймалося саме банком, тому незалежно від того, чи отримали позичальник та поручитель повідомлення банку про дострокове повернення кредитних коштів, згадані зміни настали та є обов'язковими для обох сторін, зокрема й позивача. Це зумовило настання правових наслідків у формі припинення права нарахування банком відсотків за договором на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту. Отже, у зв'язку з тим, що вимоги про сплату кредиту, які направлені банком 30 січня 2014 року, не отримані позичальником та поручителем, заборгованість не сплачена, то на 41-й календарний день з дати відправлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту припинилось право банку нараховувати відсотки за договором, тобто 11 березня 2014 року.

Заборгованість за процентами та пенею нараховані банком до 21 лютого 2014 року, а тому Верховний Суд не встановив порушень, допущених судами першої та апеляційної інстанцій, щодо правильності її стягнення.

Банком надані суду копії заяви про продаж іноземної валюти або банківських металів від 08 лютого 2007 року № 0408005 на суму 33 000, 00 швейцарських франків та розписки про здійснення платежів з погашення кредитної заборгованості (а.с. 190), на яких міститься підпис позичальника ОСОБА_3

Судами встановлено, що ОСОБА_3 під час укладення кредитного договору була ознайомлена з його умовами, висловила своє волевиявлення на його укладення шляхом його підписання. Крім цього, згідно з випискою з рахунку ОСОБА_3 протягом певного періоду часу виконувала свої зобов'язання за кредитом, що свідчить про те, що вона знала про умови кредитування та визнавала свої зобов'язання перед банком.

У статті 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (частина перша статті 530 ЦК України ).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

За правилом статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У статті 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та другою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Оцінюючи обставини справи у сукупності, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином визначили характер спірних правовідносин та обрали норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, врахували відповідним чином наявність заяви про продаж іноземної валюти або банківських металів від 08 лютого 2007 року № 0408005 на суму 33 000, 00 швейцарських франків, а також той факт, що позичальник здійснювала погашення кредиту за встановленим графіком, отже фактично визнавала отримання грошових коштів від банку.

Верховний Суд відхиляє доводи ОСОБА_3, наведені в обґрунтування безпідставності позовних вимог, про те, що вона не укладала із банком кредитний договір, грошових коштів не отримувала, грошові кошти на погашення кредитної заборгованості вносилися не нею, всі підписи від її імені у банківських документах, як й платежі, вчинено ОСОБА_4, з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За статтею 59 ЦПК України 2004 року суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Банк, обґрунтовуючи вимоги позову, надав копії заявки ОСОБА_3 на отримання кредиту від 18 грудня 2006 року, анкети потенційного клієнта, кредитного договору від 07 лютого 2007 року № 0, договору поруки від 07 лютого 2007 року № 94581, заяви про продаж іноземної валюти або банківських металів від 08 лютого 2007 року № 0408005, розписки про здійснення платежів з погашення кредитної заборгованості, виписку про рух грошових потоків за кредитним договором від 07 лютого 2007 року № 0. Такі документи переважають над доводами касаційної скарги про те, що на підтвердження факту видачі позичальнику кредиту суд прийняв та оцінив як належний доказ акт про знищення платіжної квитанції, хоча постановою Національного банку України від 08 грудня 2004 року № 601 передбачено зберігання документів щодо видачі кредиту п'ять років після закриття кредитної справи. Відповідно до статті 35 постанови Національного банку України від 08 грудня 2004 року № 601 посадові особи, винні в недбалому зберіганні, псуванні і знищенні документів, відповідно до Закону України «Про Національний архівний фонд та архівні установи» несуть відповідальність згідно із законодавством України.

ОСОБА_3 не надала суду доказів, які б спростували чи поставили під сумнів достовірність наданих стороною позивача документів, під час судового розгляду не заявляла клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи з метою доведення своєї позиції щодо непідписання банківських документів.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року зупинено виконання рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2014 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Зробивши висновок про залишення без змін рішень судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалених у справі, Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 436 ЦПК України, поновлює виконання рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2014 року.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2014 року, зупинене до завершення касаційного провадження у цій справі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик