ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2018 року

м. Харків

Справа № 619/2883/16-ц

Провадження № 22ц/790/413/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів:

головуючого - Бровченко І.О.

суддів - Кіся П.В., Кружиліної О.А.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу публічного Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 11 жовтня 2017 року в складі судді Якименко Л.О. по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів нарахованих за користування кредитом та пені, -

в с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, який під час судового розгляду справи уточнювало, про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів нарахованих за користування кредитом та пені.

Позовна заява мотивована тим, що 05 грудня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0. Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав відповідачу ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 27 700 доларів США, а відповідач ОСОБА_1 зобовязалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 05 грудня 2021 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 11,3% річних.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобовязань ОСОБА_1 за кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 71011 від 05 грудня 2006 року. Відповідно до умов договору поруки, поручитель зобовязується відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобовязань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною.

Всупереч умов кредитного договору відповідач ОСОБА_1 не здійснює платежів для погашення кредиту, чим порушує взяті на себе договірні зобовязання.

Станом на 02 серпня 2017 року заборгованість по кредитному договору становить 20306, 80 дол. США, а також пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за основним боргом та процентами за користування кредитом, нарахована в порядку розділу 7 кредитного договору, в загальній сумі 70 303,83 грн., які позивач просить стягнути з відповідачів.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 11 жовтня 2017 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування обставин справи та на неналежну оцінку наданим доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про порушення встановленого в кредитному договорі порядку надання валютних коштів не відповідає п. 1.5 кредитного договору, яким передбачено надання кредитних коштів шляхом зарахування на поточний рахунок № 81, належний ОСОБА_1, є помилковим; висновок суду першої інстанції про відсутність між сторонами кредитних відносин не відповідає матеріалам справи, дійсним обставинам справи, обставини надання ОСОБА_1 кредиту в сумі 27 700 дол. США шляхом зарахування коштів на поточний рахунок є повністю доведеними позивачем письмовими доказами; судом першої інстанції не взято до уваги виконання ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором протягом семи років; висновок суду в рішенні про те, що кредитні кошти з поточного рахунку, належного ОСОБА_1 було без розпорядження власника безпідставно списано не відповідає дійсності, обставинам справи та письмовим доказам у справі.

Апелянт вважає висновок суду першої інстанції про відсутність існування між сторонами по справі кредитних правовідносин та відсутність доказів на підтвердження виконання сторонами зобовязань за договором таким, що не відповідає вимогам ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, наявним доказам та матеріалам справи.

Апелянт вказує на те, що кредитні кошти були зараховані на поточний рахунок ОСОБА_1, отримані особисто ОСОБА_1 в касі банку згідно з касовим документом заявою на видачу готівки № 9 від 05 грудня 2006 року, оригінал якого було оглянуто судом, а посилання суду першої інстанції на неналежне оформлення позивачем меморіального ордеру не свідчить про відсутність між банком та ОСОБА_1 кредитних відносин.

Також зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що рахунки № 2203, 2233 є анонімними є помилковим і таким, що не відповідає приписам постанови Правління НБУ № 280 від 17 червня 2004 року. В рішенні відсутнє обґрунтування підстави, з якої суд вважає вказівку в копіях первинних документів назви банку такою, що впливає на кредитні відносини та/або спростовує їх існування за наявності доказів, що підтверджують надання кредиту ОСОБА_1 на умовах кредитного договору.

Також апелянт посилається на те, що умовами кредитного договору не передбачено надання ОСОБА_1 банку права розголошувати інформацію, яка становить банківську таємницю та надавати інформацію про її заборгованість до ЄІС «Реєстр позичальників», саме з цих підстав реєстр не містить інформацію про розмір заборгованості за кредитним договором, оскільки така інформація становить банківську таємницю, а позичальник у кредитному договорі не надав згоду на її розголошення.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2017 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника публічного Акціонерного товариства «Укрсиббанк» ОСОБА_3 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 11 жовтня 2017 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів нарахованих за користування кредитом та пені.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02 листопада 2017 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів нарахованих за користування кредитом та пені.

Призначено справу до розгляду апеляційним судом в судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Харківської області на 09-10 год. 09 листопада 2017 року.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які зявилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи відповідно до статті 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 05 грудня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (з 21 грудня 2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0.

Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17 вересня 2008 року були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування банку стало Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк».

Відповідно до умов кредитного договору банк надав відповідачу ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 27 700 доларів США, а відповідач ОСОБА_1 зобовязалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 05 грудня 2021 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 11,3% річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця, кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов кредитного договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку передбаченому кредитним договором, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці. Також, сторони домовились, що за умовами кредитного договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої з обставин, передбачених договором.

Між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 71011 від 05 грудня 2006 року.

Відповідно до умов договору поруки поручитель зобовязується відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобовязань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною.

Згідно з п. 2.2 договору поруки у випадку невиконання позичальником його зобовязань за кредитним договором, позивач має право предявити свої вимоги безпосередньо до поручителя.

Відповідно до п. 1.5 кредитного договору банк надає позичальнику кредит ляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № 8100.

Банк виконав взяті на себе зобовязання в повному обсязі.

Всупереч умов кредитного договору ОСОБА_1 не здійснює платежів для погашення кредиту, чим порушила взяті на себе договірні зобовязання.

Згідно з пунктом 7.1. кредитного договору, за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/або комісій, відповідач сплачує позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

Розміри облікової ставки НБУ в період нарахування заборгованості по кредитному договору по пені встановлені: з 04.03.2015 року 30% /Постанова НБУ №154 від 02.03.2015 року/, з 28.08.2015 року 27% /Постанова НБУ №557 від 27.08.2015 року/, з 25.09.2015 року 22% /Постанова НБУ №627 від 24.09.2015 року/, з 22.04.2016 року 19% /Постанова НБУ №278 від 21.04.2016 року/, з 27.05.2016 року 18% /Рішення Правління НБУ №25-рш від 26.05.2016 року/, з 24.06.2016 року 16,5% /Рішення Правління НБУ від 23.06.2016 року №88-рш/, з 29.07.2016 року 15,5 % /Рішення Правління НБУ від 28.07.2016 року №172-рш/.

Таким чином, станом на 03 серпня 2016 року, заборгованість відповідача по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом, становить 18 132, 51 доларів США, з яких:

14 004, 68 доларів США кредитна заборгованість;

4 127, 83 доларів США заборгованість по процентам;

Заборгованість відповідача по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 03 серпня 2016 року складає 62 100, 13 грн., з яких:

31 853,59 грн. пеня за прострочення сплати кредиту;

30 246, 54 грн. пеня за прострочення сплати процентів.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулося із заявою про збільшення позовних вимог, посилаючись на те, що з часу звернення позивача до суду з позовом заборгованість за кредитним договором відповідача ОСОБА_1 не сплачено, відповідач ОСОБА_1 продовжує користуватись кредитними коштами, у звязку з чим за час, що сплив від дати подачі до суду позову збільшилася заборгованість за простроченою заборгованістю, а відтак, і загальна сума боргу.

Станом на 02 серпня 2017 року заборгованість за кредитним договором становить 20 306, 80 дол. США, з яких:

14 004,68 дол. США заборгованість за основним боргом (в тому числі, прострочена заборгованість за основним боргом в сумі 5 847, 44 дол. США);

6 302,12 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом (в тому числі, прострочена заборгованість по процентам за користування кредитними коштами в сумі 6 109,19 дол. США), а також пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за основним боргом та процентами за користування кредитом, нарахована в порядку р. 7 кредитного договору, в загальній сумі 70 303,83 грн., в тому числі:

35 002, 22 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом;

35 301, 61 грн. пеня за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом.

До доданого розрахунку заборгованості станом на 02 серпня 2017 року, яким визначено борг по кредитному договору в доларах США з зазначенням еквіваленту в гривнях, вказаний офіційний курс НБУ станом на 02 серпня 2017 року, а саме 25.857073000 грн. за один долар США.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що встановлений в кредитному договорі порядок надання валютних кредитних коштів, як умови взаєморозрахунків між сторонами суперечить Інструкції про касові операції в банках України від 14 серпня 2003 року № 337; планам рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого Постановою НБУ від 17 червня 2004 року № 280; інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валюті, затвердженої Постановою правління НБУ № 492 від 12 листопада 2003 року; п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тому встановлення в договорі іншого шляху видачі валютних кредитних коштів і видача таких коштів є незаконним.

В порушення Постанови правління НБУ від 17 червня 2004 року № 280 про затвердження планів рахунків бухгалтерського обліку банків України і Інструкції про застосування планів рахунків бухгалтерського обліку банків України, а також Постанови НБУ від 14 серпня 2003 року № 337 ОСОБА_1 не підписувала і не погоджувала з банком перерахування валюти з кредитного рахунку на свій поточний рахунок в іноземній валюті.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку, що при укладенні кредитного договору банком не було надано ОСОБА_1 належної інформації про умови отримання кредиту, не доведено передачу кредитних коштів, списання грошових коштів з поточного рахунку, відкритого на імя позивачки, за відсутності підстав, передбачених ст. ст. 1066, 1071 ЦК України, без будь-якого розпорядження ОСОБА_1

Надані меморіальні ордери суд визнав неналежними доказами у справі, а заяву про видачу готівки вважав такою, що не підтверджує видачу кредитних коштів, оскільки п. 1.5 кредитного договору видача кредиту позичальнику готівковими коштами з каси банку не передбачено, а передбачено лише зарахування кредитних коштів у безготівковій формі на поточний рахунок позичальника № 8100.

Щодо укладеного договору поруки між банком та ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов висновку, що предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за його користування, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання і був зобовязаний предявити позов до боржника протягом шести місяців від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Суд апеляційної інстанції не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

05 грудня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0.

Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав відповідачу ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 27 700 доларів США, а відповідач ОСОБА_1 зобовязалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 05 грудня 2021 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 11,3% річних.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

П. 1.5 кредитного договору визначено, що кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № 8100 у банку для подальшого його використання за цільовим призначенням. (а. с. 6, том 1).

Отже, кредитним договором передбачений спосіб надання кредитних коштів шляхом зарахування їх на поточний рахунок № 8100, належний ОСОБА_1

Висновок суду першої інстанції про відсутність кредитних правовідносин між сторонами кредитних відносин спростовуються матеріалами справи та наданими банком доказами на підтвердження своїх позовних вимог.

Відповідно до заяви на видачу готівки № 9 від 05 грудня 2006 року, що також не заперечувала ОСОБА_1 у судовому засіданні, було здійснено операцію видачу готівки з поточного рахунку фізичної особи № 8100 в сумі 27 700 доларів США та отримано ОСОБА_1

Оригінал даного касового документу надавався для огляду та був безпосередньо досліджений судом у судовому засіданні та надавався для огляду відповідачу, яка не заперечувала протии його підписання.

Факт надання ОСОБА_1 05 грудня 2006 року кредиту в сумі 27 700 доларів США підтверджується наданими суду копією меморіального ордеру № НОМЕР_1 від 05 грудня 2006 року, відповідно до якого, грошові кошти в сумі 27 700 доларів США були зараховані банком на поточний рахунок ОСОБА_1 № 8100; випискою по поточному рахунку ОСОБА_1 № 8100, згідно якої на вказаний рахунок 05 грудня 2006 року кредитні кошти в сумі 27 700 доларів США були зараховані банком.

У судовому засіданні ОСОБА_1 не заперечувала протии придбання нерухомого майна за рахунок грошових коштів, отриманих на підставі кредитного договору.

Відповідно до п. 9.9 кредитного договору банк самостійно веде облік і здійснює розрахунки заборгованості позичальника відповідно до вимог НБУ та умов договору. У випадку наявності суперечок між сторонами в якості письмових доказів невиконання зобовязань позичальника, що мають пріоритетне значення, приймаються виписки про стан, первинні документи (платіжні доручення позичальника), дані балансу, надані банком і т.д., якщо позичальник не доведе недійсність наданих банком документів або не надасть інших доказів виконання своїх зобовязань за договором.

Отже, виписка по рахунку є підтвердженням виконаних за день операцій, тому згідно відомостей, що містяться у виписці по кредитному договору, 05 грудня 2006 року ОСОБА_1 надано кредит у сумі 27 700 доларів США.

Висновок суду першої інстанції про те, що меморіальні ордери є неналежними доказами, оскільки їх копії засвідчені не головним бухгалтером, а представником позивача ОСОБА_3, позичкові рахунки № НОМЕР_2, № 223340005 є анонімними в порушення п. 5.2.2 внутрішньобанківського нормативного документу Облікової політики «Укрсиббанк» є помилковими, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника .

Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Згідно вимог ст. 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.

Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

Оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.

Як вбачається з матеріалів справи, довіреністю публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» уповноважило головного юрисконсульта Східного Центру стягнення боргів Департаменту зі стягнення боргів АТ «Укрсиббанк» ОСОБА_3 представляти інтереси АТ «Укрсиббанк» в усіх місцевих судах, в апеляційних судах, - з усіма правами, що надані законодавством України позивачу, цивільному позивачу, для чого: згідно з п. 1.1 підписувати та подавати позовні заяви, апеляційні, касаційні скарги; згідно з п. 1.7 довіреності завіряти власним підписом копії документів, що подаються/надаються до судів у звязку з виконанням повноважень за цією довіреністю, в тому числі документів банківського обліку операцій, включаючи документи, роздруковані з електронної системи обліку АТ «Укрсиббанк», розрахунків заборгованості, виписок за рахунками клієнтів, меморіальних ордерів, ордерів-розпоряджень, заяв на видачу готівки та інших первинних та бухгалтерських документів АТ «Укрсиббанк».

Таким чином, повноваження представника ОСОБА_3 під час розгляду справи було підтверджено відповідною довіреністю, яка оформлена відповідно до вимог чинного законодавства, є чинною та у встановленому законом порядку скасована не була.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» порядок ведення бухгалтерського обліку в банках встановлюється Національним банком України відповідно до цього Закону та міжнародних стандартів фінансової звітності.

Згідно з п. 5.1 Постанови Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254 «Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України» інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або велектронній формі.

Відповідно до п. 5.3 Постанови банки обовязково мають складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: особові рахунки та виписки з них; аналітичні рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій.

Згідно з п. 4.6 вказаної постанови НБУ внутрішньобанківські операції оформлюються меморіальними документами, до яких відносяться і меморіальні ордери.

Відповідно до п. 2.3 Постанови право на підписання документів наадається співробітникам банку за розпорядженням керівника; у разі використання відповідного програмного забезпечення перевіряння електронних цифрових підписів відповідальних виконавців здійснюється програмними засобами технологічно повязаних структурних підрозділів автоматично. Адміністратори захисту інформації мають забезпечити розподіл відкритих ключів для здійснення таких операцій.

Таким чином, внутрішньобанківський документ, сформований в електронному вигляді підписується відповідпльним співробітником за допомогою електронного підпису.

П. 5.10 вказаної постанови НБУ виписки з аналітичних рахунків з обліку внутріньобанківських операцій роздруковуються на паперових носіях у разі потреби.

Виходячи з викладеного, представником АТ «Укрсиббанк» ОСОБА_3 надано суду належним чином завірену копію меморіального ордеру № НОМЕР_1 від 05 грудня 2006 року, яка є копією сформованного в електронному вигляді внутрішньобанківського документу, яка завірена особою з наданими їй у встановленому законом порядку на це відповідними повноваженнями.

Тому меморіальний ордер № НОМЕР_1 від 05 грудня 2006 року є належним та допустимим доказом у справі, який підтверджує зарахування грошових коштів в сумі 27 700 доларів США на поточний рахунок ОСОБА_1 № 8100, ззаначений в п. 1.5 кредитного договору.

Стосовно неналежного порядку здійснення обліку кредитних операцій в АТ «Укрсиббанк» необхідно зазначити наступне.

Відповідно до п. 1.3 Постанови Правління НБУ № 254 від 18 червня 2003 року, яким затверджено Положення про організацію операційної діяльності в банках України, банки самостійно розробляють технології здійснення банківських операцій та визначають методи внутрішнього контролю за їх проведенням відповідно до законодавства України.

Згідно з п. 2.1 Постанови Правління НБУ № 566 від 30 грудня 1998 року, якою затверджено Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, банк самостійно визначає свою облікову політику, розробляє систему і форми управлінського обліку, внутрішньої звітності і контролю операцій, визначає права працівників на підписування документів, затверджує правила документообігу і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку.

Як було вже вказано вище згідно з п. 9.9 кредитного договору банк самостійно веде облік та здійснює розрахунки заборгованості позичальника відповідно до вимог НБУ та умов договору.

Перелік рахунків, які застосовуються банками для обліку операцій, встановлено планом рахунків, визначених Постановою Правління НБУ № 280 від 17 червня 2004 року, згідно з яким рахунки, перші чотири цифри яких становлять 2203, 2233 є:

2203 - довгострокові кредити на поточні потреби, що надані фізичним особам;

2233 - довгострокові іпотечні кредити, що надані фізичним особам (розділ «Іпотечні кредити, що надані фізичним особам»).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що рахунки № 2203, № 2233 є анонімними є помилковим та таким, що не відповідає положенням Постанови Правління НБУ № 280 від 17 червня 2004 року, оскільки дані рахунки використовуються банками виключно для обліку вказаних у цій Постанові операцій та не впливають на кредитні відносини, які склалися між банком та ОСОБА_1

Стосовно заначення в облікових документах, датованих до 2011 року назви банку як АТ «УкрСиббанк» замість АКІБ «УкрСиббанк» слід ззаначити, що свою назву публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» змінило у звзяку з набранням 30 квітня 2009 року законної сили Законом України «Про акціонерні товариства», тобто зміна назви відбулася у 2009 році, відомотсі про що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Як було зазначено вище облік операцій в АТ «УкрСиббанк» ведеться в електронному вигляді, тож після зміни назви банку електронну систему зберрігання первинних документів перервлаштовано, в усіх облікових документах незалежно від року їх складання автоматично вказується дійсна назва банку на даний час.

Посилання суду першої інстанції в рішенні на відсутність інформації про наявність простроченої заборгованості ОСОБА_1 перед банком як на одну з підстав відмови в позові є помилковим з огляду на приписи Положення про Єдину інформаційну систему (ЄІС) «Реєстр позичальників», затверджене постановою Національного Банку України від 27 червня 2001 року № 245, відповідно до п. 1.2 якого, ЄІС «Реєстр позичальників» створюється і функціонує на добровільних (договірних) засадах для зменшення ризиків, що виникають при обслуговуванні юридичних та фізичних осіб у банках України внаслідок неповної інформації про клієнта.

Відповідно до абз. 2 п. 7.2 Положення під час укладання угод про надання кредитів, гарантій, поручительств, тощо банк може передбачити, що в разі несвоєчасного погашення заборгованості за цією угодою і зарахування її до простроченої інформація про цього позичальника та його заборгованість надаватиметься до ЄІС «Реєстр позичальників».

З огляду на це, передача інформації про позичальника та його заборгованості до ЄІС «Реєстр позичальників» здійснюється на умовах, що передбачені відповідними угодами та з урахуванням вимог діючого законодавства.

При цьому, відповідно до положень ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третіми особами при наданні послуг банку, є банківською таємницею.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківською таємницею є, зокрема фінансово-економічний стан клієнтів.

Згідно вимог ст. 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки зобовязані забезпечити збереження банківської таємниці.

Підтвердженням того, що інформація, яка підлягає передачі до ЄІС «Реєстр позичальників» є банківською таємницею, визначено у п. 7.3 Положення, відповідно до якого, інформація, що зберігається в ЄІС «Реєстр позичальників», становить банківську таємницю.

Порядок розкриття банківської таємниці визначений ст. 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у тому числі на підставі письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи, тобто клієнта банку.

Умовами кредитного договору не передбачено надання ОСОБА_1 банку права розголошувати інформацію, яка становить банківську таємницю та надавати інформацію про її заборгованість до ЄІС «Реєстр позичальників».

Суд враховує, що інформація про заборгованість становить банківську таємницю, а позичальник не надавав згоду на її розголошення шляхом внесення відомостей до ЄІС «Реєстр позичальників».

Крім того, Положенням не передбачено, що інформація, яка міститься в ЄІС «Реєстр позичальників», є офіційним підтвердженням розміру заборгованості за кредитним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Сторони кредитного договору погодили всі його умови, підписавши його, тим самим посвідчили свою обізнаність та згоду з його умовами.

При укладанні договорів волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочини було вчинено в формі, встановленій законом, та вони були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а саме отримання кредитних коштів, що і було здійснено сторонами.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, протягом тривалого часу ОСОБА_1 виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, що також свідчить про її згоду з умовами кредитного договору.

Так, виписка за кредитним договором, яка є письмовим доказом підтвердження здійснення всіх операцій за договором, містить відомості щодо здійснених ОСОБА_1 платежів за кредитним договором та обліку прострочених сум, а розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви та до заяви про збільшення позовних вимог від 03 серпня 2017 року містить інформацію щодо здійснених ОСОБА_1 погашень заборгованості за кредитним договором та платежами по процентах за користування коштами, залишку несплаченої заборгованості, періодів нарахування процентів, тощо, що підтверджується наявними в матеріалах справи касовими документами.

Отже, про існування кредитних відносин свідчить виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору з повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування ними, що підтверджується касовими документами заявами на переказ готівки (63 шт), які містяться в матеріалах справи; заявами індивідуальними угодами на купівлю іноземної валюти для погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 05 грудня 2006 року, за якими нею придбано: 02.04.2014 року 269, 46 доларів США; 05.05.2014 року - 287,45 доларів США; 06.05.2014 року 287, 45 доларів США, копії яких містяться в матеріалах справи.

Крім того, відповідно до п. 1.4 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 05 грудня 2006 року кредит надається позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника), а саме на: придбання житлового будинку.

Відповідно до заяви ОСОБА_2 він не заперечував проти отримання його дружиною, ОСОБА_1, кредиту на покупку житлового будинку у відділенні № 165 АКІБ «Укрсиббанк».

Згідно договору купівлі-продажу жилого будинку від 05 грудня 2006 року ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_1 купила жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться: Харківська область, м. Дергачі, вул. Свердлова, буд. 96-А.

Продаж вчинено за 151500 гривень.

Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів від 05 грудня 2006 року укладений договір купівлі продажу, предмет правочину будинок за адресою: Харківська область, Дергачівський район, м. Дергачі, вул.. Свердлова, буд. 96-А, відчужувач ОСОБА_4, набувач ОСОБА_1

Згідно умов договору іпотеки від 05 грудня 2006 року ОСОБА_1 передала в іпотеку нерухоме майно жилий будинок та надвірні будівлі, що зазнанчено в п. 1.4 цього договору (надалі-предмет іпотеки). За домовленістю сторін вартість предмету іпотеки складає 200000, 00 грн. Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобовязань іпотекодавця за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 05 грудня 2006 року (надалі кредитний договір -1), та за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 05 грудня 2006 року (надалі кредитний договір -2) (разом кредитний договір 1, кредитний договір 2 надалі кредитний договір).

Факту купівлі жилого будинку з надвірними будівлями за адресою: Харківська область, м. Дергачі, вул. Свердлова, буд. 96-А, що був переданий в іпотеку, за коштів на підставі кредитного договору належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами відповідачами не спростовано.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, надані суду належні, допустимі, достовірні докази підтверджують існування кредитних відносин між банком та ОСОБА_1, які свідчать про наявність боргу внаслідок порушення нею виконання зобовязань за кредитним договором, тому позовні вимоги банку про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 є обґрунтованими.

Стосовно позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 судова колегія зазначає наступне.

Розділом 11-м договору про надання споживчого кредиту передбачений порядок дострокового повернення кредиту, а саме п. 11.1 встановлено, що відповідно до ст. ст. 525, 611 Цивільного кодексу України сторони погодили, що у випадку настання обставин визначених у п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 (сорок перший) календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

Згідно з п. 11.2 договору повідомлення (вимога) банку направляється листом (цінний з описом та повідомленням про вручення) або доставляється курєром на адресу позичальника, що вказана у розділі 12 цього договору.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом із тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує поняття «термін», який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

З копії вимоги від 28 січня 2015 року наданої банком в обґрунтування позовних вимог, вбачається, що банк відповідно до розділу 11 кредитного договору вимагає дострокове повернення грошових коштів у повному обсязі.

В матеріалах справи відсутні докази отримання позичальником вимоги. Разом із тим, вказана вимога була долучена до матеріалів справи ОСОБА_2 та представник відповідача не заперечувала проти отримання вимоги відповідачем більше ніж за шість місяців.

Враховуючи, що вимога про дострокове повернення кредиту була направлена 28 січня 2015 року, а з позовом до суду банк звернувся 15 серпня 2016 року, порука у спірних правовідносинах припинилася.

Сторони визначили відповідні правила у договорі, встановили обовязкові для обох сторін правила поведінки, яких вони повинні дотримуватися. Сторони врегулювали свої відносини за правилами частини третьої статті 6 ЦК України на власний розсуд. При цьому зміст вимоги банка, направленої до позичальника не може розглядатися в якості підстави зміни інших умов кредитного договору, окрім зміни умов щодо строку його виконання; саме в цьому й полягає правовий сенс такої вимоги кредитора.

Враховуючи, що зазначене рішення про дострокове повернення кредитних коштів приймалося саме банком, згадані зміни настали та є обов'язковими для позивача. Це зумовлювало обов'язок банка пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців.

Пред'явивши вимогу про погашення простроченої заборгованості кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя.

Таким чином, якщо кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, то передбачений договором строк пред'явлення вимоги до поручителя в шість місяців підлягає обрахуванню від цієї дати.

В оцінці поведінки сторін суд має керуватися положеннями частини третьої статті 509 ЦК України, за змістом якої зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що відповідним чином має впливати на порядок та спосіб виконання сторонами власних зобов'язань. За правилом же статті 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно, кожна сторона у договірному зобов'язанні має діяти розсудливо та добросовісно, розуміючи значення своїх дій та беручи на себе усі їхні юридичні наслідки.

Таким чином, враховуючи вимоги до поручителя ОСОБА_2 про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за кредитним договором предявлено з пропуском 6 місячного строку передбаченого частиною 4 статті 559 ЦК України, позовні вимоги про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 та судових витрат задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 11 жовтня 2018 року необхідно скасувати, ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів нарахованих за користування кредитом та пені задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу публічного Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 11 жовтня 2018 року скасувати, ухвалити нову постанову.

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів нарахованих за користування кредитом та пені задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: 62303, Харківська область, Дергачівський район, м. Дергачі, вул. Культури (Свердлова), 96А на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (рахунок № 0113 в АТ «УкрСиббанк», м. Харків, МФО 351005, код Банку 09807750) суму боргу, процентів нарахованих станом на 02 серпня 21017 року за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 05 грудня 2006 року в розмірі 20306, 80 дол. США, з яких:14004, 68 дол. США заборгованість за основним боргом, 6302, 12 дол. США, що станом на 22 серпня 2018 року згідно офіційного курсу Національного банку України становить еквівалент 562690 грн. 77 коп., та пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в сумі 70303 грн. 83 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 4465 грн. 34.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 4911 грн. 87 коп. у звязку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 серпня 2018 року.

Головуючий -

Судді :