Справа №478/1837/17 25.07.2018
Провадження №22-ц/784/936/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №478/1837/17 Категорія 5
Провадження № 22-ц/784/936/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2018 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2018 року, постановлене під головуванням судді Іщенко Х.В., в приміщенні суду о 16 год. 21 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, поданим в її інтересах ОСОБА_2 до Казанківської районної адміністрації Миколаївської області про визнання права власності на земельну частку (пай) під час паювання, -

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2017 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що вона була членом колишнього колгоспу імені Петровського Казанківського району Миколаївської області з 12 липня 1958 року та працювала до кінця жовтня 1995 року, і мала за рік 253 вихододнів. В 1995 році в неї дуже захворіла її донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відносно якої за розпорядженням № 35 від 03.02.1998 року Казанківською районною державною адміністрацією її визнано опікуном, а також в подальшому помер і її зять. В теперішній час вона досягла пенсійного віку та має загальний трудовий стаж 45 років 7 місяців 1 день, в тому числі колгоспника 19 років 2 місяці 12 днів. 26 вересня 2017 року вона довідалася про те, що вона відповідно до вимог ст. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» за № 720/95 від 08.08.1995 року мала право на земельну частку (пай), бо на земельну частку(пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Відповідно до вимог ст. 2 вищевказаного Указу видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Згідно листа за № 473/113-17 відділу у Казанківському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 12 жовтня 2017 року розмір в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) в колишньому колгоспі імені Петровського складає 6,94 га вартістю 23180,6 грн. Також, позивачка зазначила, що 26 вересня 2017 року вона отримала в архіві довідку та довідалася, що її під час паювання колективної землі колишнього колгоспу ім. Петровського не було внесено до списків членів колгоспу, оскільки вона була зайнята доглядом за своєю донькою та малолітньою онукою і не знала про те, що її не було внесено до загальних списків колгоспників на паювання колективної землі, а довідалася про порушене право після отримання зазначеної довідки архіву. На підстав викладеного, позивачка просила суд визнати поважною причину пропуску строку позовної давності на звернення до суду із зазначеним позовом та визнати за нею право власності на частку (пай) розміром 6,94 га, вартістю 23180,60 грн.

Заочним рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено через пропуск строку позовної давності.

Не погодившись з зазначеним заочним рішенням, позивачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки, вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Оскільки позивачка не повідомила про наявність поважних причин для своєї неявки до судового засідання, її неявку слід вважати без поважних причин.

Представник позивачки повідомив про те, що не може з'явитися до судового засідання, так як приймає участь у розгляді справи у Устинівському районному суді Миколаївської області. Проте такий суд в Миколаївській області відсутній. Крім того ним не надано жодного документу на підтвердження обставин, викладених в заяві про відкладення розгляду справи. Тому колегія визнала неповажними причини його неявки.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Так, судом було встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є пенсіонером за віком з 01.09.1995 року. Згідно довідки Казанківського відділу обслуговування громадян Баштанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області від 13.09.2017 року за №1975/04, загальний трудовий стаж її складає 45 років 7 місяців 1 день, в тому числі робота в колгоспі 19 років 2 місяці 12 днів.

Згідно архівної довідки об'єднаного трудового архіву селищної, сільських рад Казанківського району Миколаївської області від 26.09.2017 року за №П-336/03-07 ОСОБА_1 працювала у колгоспі ім. Петровського Казанківського району Миколаївської області в період з жовтня 1994 року по жовтень 1995 року, з жовтня по грудень 1994 року має 77 вихододнів, з січня по жовтень має 253 вихододні.

Згідно розрахунку вартості земельної частки (паю) та її розміру в умовних кадастрових гектарах КСП ім. Петровського за юридичною адресою: смт. Казанка Казанківського району Миколаївської області, затвердженого рішенням районної державної адміністрації від 29.10.1996 року за №381-р, державний акт на право колективної власності на землю НОМЕР_1 від 01.10.1996 року, загальна площа сільськогосподарських угідь у колективній власності - 4777,7 га, кількість осіб, які мають право на земельну частку (пай) - 684, згідно зі списком, що є додатком до державного акта на право колективної власності на землю. Позивач - ОСОБА_1 до зазначеного списку громадян - членів КСП ім. Петровського Казанківського району Миколаївської області, на одержання землі в приватну власність, включена не була.

Тобто, на час видачі КСП ім. Петровського державного акта на право колективної власності на землю від 01.10.1996 року, позивачка до зазначеного списку громадян - членів КСП ім. Петровського Казанківського району Миколаївської області на одержання землі в приватну власність, включена не була. Інформація про включення її до додаткових списків відсутня.

Також судом було встановлено, що копія довідки, виданої СГВК «Промінь», на яку посилається позивачка (номер та дата видачі відсутні), і в якій зазначено, що ОСОБА_1 12.07.1958 року прийнята на роботу в колгосп ім. Петровського та працювала в ньому по 20.07.1995 року, та зачислена в члени колгоспу, протирічить наданій архівній довідці об'єднаного трудового архіву селищної, сільських рад Казанківського району Миколаївської області від 26.09.2017 року за №П-336/03-07, згідно якої ОСОБА_1 працювала у колгоспі ім. Петровського Казанківського району Миколаївської області в період з жовтня 1994 року по жовтень 1995 року та має з жовтня по грудень 1994 року 77 вихододнів, а з січня по жовтень - 253 вихододні, що лише підтверджують обставини стосовно періодичної праці позивачки у вказаному колгоспі.

Згідно ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Як встановлено в судовому засіданні та зазначено позивачкою, ОСОБА_1 не отримувала сертифікату на право на земельну частку (пай).

Відповідно до п.п.1-2 Указу Президента України №720/95 від 8 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ Президента України №720/95), ст.ст. 1-2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) мають члени КСП, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Відповідно до ч.4 ст.122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року за №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

За змістом ст. ст. 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) та Указу Президента України від 08.09.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ Президента) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта.

Таким чином, суд вважав, що право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі власності на землю конкретному КСП, членом якого вони є.

Оскільки спірні правовідносини щодо права на земельну частку (пай) виникли з часу отримання в 1996 році КСП ім. Петровського державного акту на право колективної власності на землю, то до спірних правовідносин застосовуються положення ЦК УРСР 1963 року, в редакції, яка діяла на момент їх виникнення.

Відповідно до ст. ст. 71, 75, 76 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Крім того, згідно ст.80 цього Кодексу закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Посилання позивача та її представника на ту обставину, що про порушене право позивачка дізналася 26 вересня 2017 року, суд вважав такими, що не заслуговують на увагу, оскільки розпаювання земель колишніх колгоспів, яке почало проводитись з 1995 року, є загальновідомим фактом, тому суд вважав, що позивачка повинна була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП ім. Петровського зазначеного вище державного акту на землю.

Також, позивачкою до матеріалів справи було надано довідку Казанківського районного відділу земельних ресурсів від 13.02.2006 року за №240, яка буда надана ОСОБА_1 в тім, що державний акт на право колективної власності на землю колишнє КСП ім. Петровського отримало 01.10.1996 року, середній розмір земельної частки (паю) складає 6,94 умовних кадастрових гектарів, що додатково підтверджує те, що позивачка знала про порушення свого права на земельну частку (пай) з лютого 2006 року.

Отже, строк позовної давності щодо вимог про право ОСОБА_1 на земельну частку (пай) КСП ім. Петровського закінчився 01.10.1999 року.

Звернення ОСОБА_1 у листопаді 2017 року з даним позовом про визнання права на земельну частку(пай), порушеного в 1996 році, відбулося після закінчення строку позовної давності, встановленого ЦК УРСР 1963 року.

Проаналізувавши дані обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають через пропуск строку позовної давності.

Проаналізувавши встановлені судом обставини по справі та нормативно-правові акти, які регулюють вирішення спору, який виник між сторонами, колегія суддів вважає, що судом правильно встановлено, що позивачка пропустила без вагомих поважних причин строк позовної давності для звернення до суду з позовом, так як про порушення свого права їй стало відомо щонайменше 13 лютого 2006 року, коли вона отримала довідку Казанківського районного відділу земельних ресурсів від 13.02.2006 року за № 240.

При цьому колегія суддів приймає до уваги пояснення позивачки, надані нею в попередньому судовому засіданні в суді апеляційної інстанції про те, що їй в 2006-2007р.р. стали повідомляти жителі села, що вона має право на пай. Тому вона в 2006р. звернулася до Казанківського районного відділу земельних ресурсів та отримала довідку від 13.02.2006 року за № 240 про те, що Державний акт на право колективної власності на землю колишнє КСП ім. Петровського отримало 01.10.1996р., а також про розмір паю та його вартість. Дану довідку вона отримала для звернення до суду за захистом своїх прав, але потім так і не звернулася до суду, бо побоялася звертатися до нереформованого суду. На той час дочка вже хворіла, починаючи з 1995р. та продовжує хворіти до теперішнього часу. Стан її здоров'я суттєво не змінився.

Як убачається з матеріалів справи, хвороба дочки не перешкоджала позивачці звертатися неодноразово до судових та інших органів з приводу захисту прав дочки та онуки, яка стала повнолітньою в 2012 році, про що свідчать як рішення про визнання дочки недієздатною, встановлення над нею опіки, встановлення факту батьківства ОСОБА_5 відносно онуки, так і звернення до Криворіжського лінейного виробничого управління магістральних газопроводів, до Секретаріату Президента України протягом 1998-2008років. Чоловік позивачки згідно наданої медичної документації захворів тільки в 2017 році.

З даним позовом позивачка звернулася до суду в листопаді 2017 року.

Зазначені обставини свідчать про те, що позивачка мала реальну можливість захисту своїх прав в судовому порядку, але не скористалася цим правом, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що нею пропущено строк позовної давності для звернення до суду без вагомих поважних причин.

Проте, приймаючи рішення у справі, суд не врахував положення п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», в якому зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто, якщо позивачем пропущено строк позовної давності, але позов сам по собі в той же час є необґрунтованим (не доведеним), то суд повинен відмовити у задоволенні позову саме з підстав необґрунтованості позовних вимог, а не через пропуск строку позовної давності, щоб у особи, яка звернулася до суду за захистом своїх прав, не залишалося сумнівів в тому, що якби нею не був пропущений строк позовної давності, її право було б захищеним.

Приймаючи рішення в межах заявлених позовних вимог, суд не в повній мірі врахував положення п.2 Указу Президента України № 720 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих до колективної власності сільськогосподарським підприємствам і організаціям», згідно яких право на земельну частку (пай) мають члени КСП, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали у ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

Як зазначено в п. 23 та 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004р. (з наступними змінами) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам потрібно мати на увазі, що згідно зі статтею 25 ЗК при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Позови громадян, пов'язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Аналіз зазначених нормативних актів свідчить про те, що право на земельну частку (пай) мають члени КСП, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали у ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. При цьому невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Як убачається з копії трудової книжки колгоспника ( а. с. 119) позивачка була членом колгоспу ім. Петровського з 12 липня 1958 року по 04 травня 1977 року. Після чого була звільнена за власним бажанням згідно протоколу №1 від 28 січня 1978р., а не на пенсію, так як на той час їй було 37 років.

Згідно архівної довідки об'єднаного трудового архіву селищної, сільських рад Казанківського району Миколаївської області від 26.09.2017 року за №П-336/03-07 позивачка працювала у колгоспі ім. Петровського Казанківського району Миколаївської області в період з жовтня 1994 року по жовтень 1995 року, та мала 77 вихододнів в період з жовтня по грудень 1994 року та 253 - в період з січня по жовтень 1995р. Доказів того, що вона в 1994-1995роках приймалася до членів КСП ім. Петровського, яке на той час було правонаступником колгоспу ім. Петровського суду надано не було.

Згідно довідки Казанківського відділу обслуговування громадян Баштанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області від 13.09.2017 року за №1975/04, загальний трудовий стаж позивачки складає 45 років 7 місяців 1 день, в тому числі робота в колгоспі 19 років 2 місяці 12 днів, що відповідає періоду її роботи, зазначеному в трудовій книжці колгоспника з 12 липня 1958 року по 04 травня 1977 року.

За таких обставин, суд правильно не прийняв до уваги довідку, видану СГВК «Промінь» без номеру та дати, в якій зазначено, що ОСОБА_1 12.07.1958 року прийнята на роботу в колгосп ім. Петровського та працювала в ньому по 20.07.1995 року, та зачислена в члени колгоспу, оскільки вона суперечить зазначеним вище доказам по справі щодо періоду перебування позивачки в членах колгоспу.

Проаналізувавши зазначені вище обставини по справі у їх сукупності, слід дійти висновку, що на час передачі власності на землю КСП ім. Петровського на підставі рішення Казанківської селищної ради народних депутатів № 9/42 від 12 грудня 1995 року та отримання КСП ім. Петровського державного акту на право колективної власності на землю серія НОМЕР_2 від 12 січня 1996 року, позивачка не була членом чи пенсіонером КСП ім. Петровського, а тому правомірно не була включена до списків до даного державного акту, а, отже, не набула права на земельну частку (пай).

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, слід дійти висновку, що права позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду, фактично порушені не були, а тому суд повинен був відмовити їй у задоволенні позовних вимог з цих підстав, а не з підстав пропуску строку позовної давності, чого судом зроблено не було, а тому рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 через його необґрунтованість.

При цьому апеляційний суд вважає необхідним згідно ч.4 ст. 367 ЦПК України вийти за межі апеляційної скарги позивача, так як під час розгляду справи було встановлено неправильне застосування судом норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Казанківської районної адміністрації Миколаївської області про визнання права власності на земельну частку (пай) під час паювання відмовити через його необґрунтованість.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання повного її тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 26 липня 2018 року.