П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2018 року м. Київ

Справа № 363/3859/17

Провадження: № 22-ц/824/2689/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Халілової Наталії Кронидівни в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Котлярової І.Ю., у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству працівником,

в с т а н о в и в:

В жовтні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс (далі по тексту ТОВ &qu c;Комплекс Агромарс&quce;) звернулось до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2, з якого з урахування уточнених позовних вимог позивач просив стягнути на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» непогашену суму збитків у розмірі 11392 грн. 38 коп. та судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_2 працював водієм-експедитором та під час виконання трудових обов'язків у зв'язку з допущенням нестачі при перевезенні м'ясопродукції, що мало місце в період з вересня 2016 року по лютий 2017 року, заподіяв позивачу збитки.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 11 вересня 2018 року у задоволенні позову ТОВ «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству працівником, відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ХаліловаН.К. в інтересах ТОВ «Комплекс Агромарс» подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що матеріальна відповідальність працівника за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності, доведено склад матеріальної відповідальності: неналежне виконання відповідачем обов'язків за договором, наявність прямої дійсної шкоди та її розмір, наявність причинного зв'язку протиправним порушенням відповідача своїх обов'язків та шкодою, що наступила, вина працівника. До того ж, відповідно до КЗпП України чіткого обов'язку роботодавця відбирати письмові пояснення у працівника, який притягується до матеріальної відповідальності, немає. Судом не взяті до уваги акти відмови від ознайомлення із наказами про відшкодування збитків, що долучались до матеріалів справи, а тому просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зокрема, зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження його винних дій , якими завдано шкоду підприємству, не надано доказів порушення працівником обов'язків за трудовим договором і наявність причинного зв'язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка настала. Крім того, позивачем не вживалось жодних заходів для з'ясування причин нестачі продукції, а також не надано доказів створення ним умов для забезпечення збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки ціна позову в даній справі менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд ухвалив розглянути дану справу в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав вимоги позивача недоведеними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 20 листопада 2009 року ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Комплекс Агромарс».

Згідно наказу №432-КА/к-п від 2 вересня 2016 року ОСОБА_2 переведено на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF FT CF 85/460 д.н.з. НОМЕР_1 автоколони № 2 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку філії «Гаврилівський птахівний комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» та доручено, за його згодою, виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора в межах встановленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора.

1 жовтня 2015 року з відповідачем укладено договір №537-Е про повну матеріальну відповідальність, згідно умов якого працівник, що займає посаду експедитора автоколони №2, і виконує роботу безпосередньо пов'язану з прийманням для доставки, доставки та передачі переданих йому матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов'язується дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей, вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей, брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей.

Підприємство в свою чергу, зобов'язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей, знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей.

Згідно п. 3 договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

Пунктом 4 передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Отже, відповідно до вищевказаного договору, ОСОБА_2 прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей.

Протягом всієї роботи на посаді водія - експедитора ОСОБА_2 неодноразово приймав під особисту матеріальну відповідальність м'ясопродукцію, для доставки її в пункт призначення, згідно видаткових (товарно-транспортних) накладних, накладних на переміщення.

Відповідно до актів прийому-передачі, встановлено, що кількість продукції, визначена в них, не відповідає фактичній кількості продукції, згідно товарно-транспортних накладних, на кожній товарно-транспортній накладній є підпис відповідача, який засвідчує факт прийняття товару (м'ясопродукції) до перевезення, в об'ємі та вигляді зазначеному в накладних, а відповідно до актів прийому - передачі продукції, встановлено, що кількість привезеного контрагентам товару менша ніж у накладній.

Як вказує позивач у своїй заяві про зменшення розміру позовних вимог вказує, що заборгованість відповідача перед позивачем складає 11392 грн. 38 коп.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За змістом ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоду завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоду завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоду завдано не при виконанні трудових обов'язків.

Згідно зі ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Частиною 3, 4 статті 233 КЗпП України встановлено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу або прокурора.

З роз'яснень, викладених у п. 3, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» вбачається, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, віпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджений Постановою Держкомпраці і соціальних питань Ради Міністрів СРСР № 447/24 від 28 грудня 1977 року, з подальшими змінами і доповненнями і який є чинним.

При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

У пункті 11 цієї постанови Пленуму роз'яснено, що суди повинні мати на увазі, що відповідно до п. 5 ст. 134 КЗпП працівник несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

Відповідно до наказів ТОВ «Комплекс Агромарс» філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» «Про відшкодування збитків» № Н-15839 від 30 вересня 2016 року, №Н-15848 від 10 жовтня 2016 року, №Н-15852 від 20 жовтня 2016 року, №Н-15856 від 31 жовтня 2016 року, №Н-15862 від 10 листопада 2016 року, №Н-15867 від 20 листопада 2016 року, №Н-15868 від 30 листопада 2016 року, №Н-15873 від 10 грудня 2016 року, №Н-15878 від 20 грудня 2016 року, №Н-15878 від 31 грудня 2016 року, №Н-15889 від 10 січня 2017 року, №Н-15895 від 20 січня 2017 року, №Н-15902 від 31 січня 2017 року, №Н-15909 від 14 лютого 2017 року, наказано бухгалтерії підприємства провести утримання із заробітної плати водія в рахунок погашення заподіяної підприємству шкоди, відповідно до законодавства України, з ОСОБА_2 на загальну суму - 11932 грн. 38 коп.

Наказом ТОВ «Комплекс Агромарс» №103 КА/к-з від 22 лютого 2017 року ОСОБА_2звільнено з роботи.

Позивачем надано до матеріалів справи копії актів про відмову ОСОБА_2 щодо ознайомлення з вищевказаними наказами про відшкодування збитків, проте колегія суддів не може прийняти вказані акти як доказ, оскільки за період з 30 вересня 2016 року по 14 лютого2017 року позивачем видано низку наказів та з жодними з яких не вдалось можливим ознайомити відповідача. При цьому, позивачем не надано доказів того, що такі накази виконувались. Указане дає підстави для висновку про несвоєчасність дій позивача щодо виявлення недостач, внаслідок чого позивач несвоєчасно проводив дії, які визначені чинним законодавством України.

Також, необхідно зауважити, що ОСОБА_2 у актах приймання передачі товарів застерігав про свою незгоду з ними.

Апеляційний суд вважає, що надані позивачем акти приймання-передачі та накладні не можуть бути доказом неправомірних дій/бездіяльності ОСОБА_2, оскільки дані докази фіксують лише обсяг переданої та зданої продукції та не встановлюють причини та підстави виявленої нестачі.

При цьому, позивачем не надано доказів того, що після виявлення нестачі ним створені умови для збереження працівником ввірених йому матеріальних цінностей, не відредаговано на зауваження, які були вказані ОСОБА_2 в актах приймання-передачі, а посилання на те, що відповідач не повідомляв свої зауваження керівництву не заслуговують на увагу.

А відтак оскільки, позивачем не доведено, що ним створені умови для збереження працівником ввірених йому матеріальних цінностей та не доведено вину працівника в їх частковій втраті, тому відсутні підстави для відшкодування працівником понесеної підприємством шкоди.

Отже, аргументи апеляційної скарги є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів з підстав непогодження позивачем з ухваленим місцевим судом рішенням.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим, а відтак відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Халілової Наталії Кронидівни в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 вересня 2018 року залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягаєю

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А.Пікуль