Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 592/10146/16-ц

провадження № 61-17736св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Нагорна Наталія Василівна, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Бурбика Тамара Анатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 20 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Левченко Т. А., Криворотенка В. І., Хвостика С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Нагорна Н. В., приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Бурбика Т. А., про визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна, що було предметом іпотеки та договору купівлі-продажу квартири.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що листом від 08 вересня 2016 року вони отримали надіслану Ковпаківським районним судом м. Суми позовну заяву з додатками про припинення права користування приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом звільнення приміщення та виселення. З тексту позовної заяви позивачі довідалися про те, що 17 серпня 2016 року їхня квартира АДРЕСА_1, продана ОСОБА_4 ОСОБА_5, а 20 серпня 2008 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про придбання нерухомого майна, що було предметом іпотеки.

05 листопада 2007 року на публічних торгах із реалізації нерухомого майна оспорювана квартира, що належить позивачам на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Сумської міської ради від 11 квітня 1995 року, реалізована переможцю - ОСОБА_4

13 листопада 2007 року на підставі протоколу про реалізацію предмета іпотеки від 05 листопада 2007 року № 1, складено акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, затверджений начальником Ковпаківського відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 лютого 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9 до Відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції (далі ? ВДВС Сумського МУЮ), Філії «Сумського аукціонного центру» Державної акціонерної компанії «Національна мережа аукціонних центрів», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Синтез», Сумська філія Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Синтез», про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнано недійсними: протокол від 05 листопада 2007 року № 1 про проведення публічних торгів із реалізації нерухомого майна ? квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3, ОСОБА_2, переможцем яких визнаний ОСОБА_4; акт державного виконавця від 13 листопада 2007 року про реалізацію предмета іпотеки, затверджений начальником Ковпаківського ВДВС Сумського МУЮ, складений на підставі протоколу про реалізацію предмета іпотеки від 05 листопада 2007 року № 1. Апеляційним судом Сумської області та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначене рішення суду залишено без змін.

Отже, судом визнані недійсними, як необхідні документи, так і правові підстави для видачі та чинності свідоцтва про придбання нерухомого майна, що було предметом іпотеки з прилюдних торгів від 20 серпня 2008 року, видане приватним нотаріусом НагорноюН. В. ОСОБА_4 на оспорювану квартиру.

Враховуючи наведене, позивачі просили суд визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна, що було предметом іпотеки, видане 20 серпня 2008 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нагорною Н. В., за реєстровим № 8765; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений 17 серпня 2016 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бурбикою Т. А., за реєстровим № 1643.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна, що було предметом іпотеки, виданого 20 серпня 2008 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нагорною Н. В., за реєстровим № 8765. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений 17 серпня 2016 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бурбикою Т. А., за реєстровим № 1643. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судовим рішенням визнані недійсними, як необхідні документи, так і правові підстави для видачі та чинності свідоцтва про придбання нерухомого майна, що було предметом іпотеки з прилюдних торгів від 20 серпня 2008 року, виданого приватним нотаріусом ОСОБА_4 Після визнання недійсними протоколу та акта про затвердження торгів, договір купівлі-продажу та будь-які інші документи про право власності ОСОБА_4 на оспорювану квартиру є нікчемними і такими, що не давали законного права володіти і розпоряджатися майном, а тому договір купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2016 року, укладений на підставі нікчемного свідоцтва про придбання нерухомого майна є також нікчемним і таким, що не породжує юридичних наслідків. При цьому позивачами не пропущено строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки такий строк розпочався у вересні 2016 року після отримання ними позовної заяви ОСОБА_5

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 20 лютого 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 грудня 2016 року скасовано в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 551,20 грн судових витрат та ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_4 із ОСОБА_2, ОСОБА_3 судові витрати на правову допомогу по 750 грн із кожного. В іншій частині рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 грудня 2016 року залишено без змін. Стягнуто на користь ОСОБА_5 з ОСОБА_2, ОСОБА_3 судові витрати за апеляційний розгляд справи по 553,16 грн із кожного. Стягнуто на користь ОСОБА_5 із ОСОБА_2, ОСОБА_3 судові витрати за апеляційний розгляд справи по 303,16 грн із кожного.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції про визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна, що було предметом іпотеки, є правильними та відповідають нормам матеріального та процесуального права. Однак, місцевий суд помилково задовольнив вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки вимоги власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які вчиненні після недійсного правочину, не підлягають задоволенню. У цьому випадку оспорювана квартира може бути витребувана у ОСОБА_5 шляхом подання позивачами віндикаційного позову.

У березні 2017 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Сумської області від 20 лютого 2017 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили суд скасувати рішення суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В касаційній скарзі заявники зазначили, що ухвалою Ковпаківського районного суду міста Суми від 28 жовтня 2009 року накладено заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1. Таким чином, відчуження оспорюваної квартири після постановлення вказаної ухвали, є підставою для визнання договору купівлі-продажу від 17 серпня 2016 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, недійсним.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Сумської області від 20 лютого 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна, що було предметом іпотеки та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову у цій частині відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачі пропустили строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Свідоцтво про придбання нерухомого майна, що було предметом іпотеки, видане нотаріусом та внесене ним до Державного реєстру правочинів 20 серпня 2008 року. Оскільки доступ до такого реєстру є відкритим, то позивачі мали об'єктивну можливість дізнатися про існування оспорюваного свідоцтва.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2017 року та від 22 травня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи.

У червні 2017 року ОСОБА_5 подав заперечення проти касаційної скарги ОСОБА_3, ОСОБА_2, у якому зазначив, що він є добросовісним набувачем, а тому підстави для витребування у нього оспорюваної квартири відсутні. На момент укладення договору купівлі-продажу будь-яких обмежень щодо квартири не існувало.

У червні 2017 ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, в якому зазначив, що вказана касаційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подав заперечення проти касаційної скарги ОСОБА_3, ОСОБА_2, у яких зазначив, що про існування ухвали Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 жовтня 2009 року про забезпечення позову йому не було відомо, оскільки вона не вносилася до реєстру заборон та обтяжень, а копія зазначеної ухвали йому не надсилалася. Крім того, зазначена ухвала втратила чинність, оскільки судове рішення у цій справі набрало законної сили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_3, ОСОБА_2 та касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1

05 листопада 2007 року на публічних торгах із реалізації нерухомого майна (протокол від 05 листопада 2007 року № 1) оспорювана квартира, що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Сумської міської ради від 11 квітня 1995 року, реалізована ОСОБА_4

13 листопада 2007 року на підставі протоколу про реалізацію предмета іпотеки від 05 листопада 2007 року № 1 складено акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, затверджений начальником Ковпаківського ВДВС Сумського МУЮ.

20 серпня 2008 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нагорною Н. В. за реєстровим № 8765 на підставі акта про продаж однокімнатної квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_4 видане свідоцтво про придбання нерухомого майна, що було предметом іпотеки.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 лютого 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9 до ВДВС Сумського МУЮ, Філії «Сумського аукціонного центру» Державної акціонерної компанії «Національна мережа аукціонних центрів», треті особи: Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Синтез», Сумська філія Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Синтез», про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнано недійсними: протокол від 05 листопада 2007 року № 1 про проведення публічних торгів із реалізації нерухомого майна ? квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3, ОСОБА_2, переможцем яких визнаний ОСОБА_4; акт державного виконавця від 13 листопада 2007 року про реалізацію предмета іпотеки, затверджений начальником Ковпаківського ВДВС Сумського МУЮ 13 листопада 2007 pоку, складений на підставі протоколу про реалізацію предмета іпотеки від 05 листопада 2007 року № 1.

Апеляційним судом Сумської області та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін.

На підставі договору купівлі-продажу від 17 серпня 2016 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_5 оспорювану квартиру за 43 990,00 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бурбикою Т. А. за реєстровим № 1643. У цей же день за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на вказану квартиру.

Листом Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 вересня 2016 позивачам надіслана позовна заява та копія ухвали про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про припинення права користування приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом звільнення приміщення та виселення.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

У випадку укладення договору купівлі-продажу на прилюдних торгах підставами для визнання його недійсним є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів.

Складення за результатами проведення прилюдних торгів протоколу та акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 лютого 2012 року встановлено порушення правил проведення прилюдних торгів із реалізації належної позивачам квартири у зв'язку з чим визнано недійсним протокол від 05 листопада 2007 року № 1 про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна та акт державного виконавця від 13 листопада 2007 року про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого начальником Ковпаківського ВДВС Сумського МУЮ 13 листопада 2007 року, якими оформлено договір купівлі-продажу спірної квартири на прилюдних торгах.

Тобто правочин щодо відчуження належного позивачам нерухомого майна рішенням суду визнано недійсним.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, видане нотаріусом на підставі акта державного виконавця від 13 листопада 2007 року.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Добросовісне придбання в розумінні статті 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача ? з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов правильних висновків про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, із огляду на те, що права позивачів у результаті визнання зазначеного договору недійсним відновлені не будуть, оскільки у такому випадку відчужене за договором майно повертається його відчужувачу, а не позивачам.

Враховуючи наведене, доводи позивачів у касаційній скарзі про те, що існування ухвали про забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження оспорюваної квартири є підставою для визнання недійсним зазначеного договору купівлі-продажу, є помилковими, оскільки за обставинами, встановленими у цій справі, права позивачів можуть бути відновлені шляхом застосування такого механізму як витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України, а не реституції, як наслідку недійсності правочину.

Щодо застосування до позовних вимог строку позовної давності, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня коли, особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суди попередніх інстанцій правильно встановили, що момент, із якого розпочинається перебіг позовної давності є вересень 2016 року, тобто тоді, коли позивачі отримали позов ОСОБА_5 до них про припинення права користування приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом звільнення приміщення та виселення, з якого позивачі дізналися про порушення своїх прав та наявність у ОСОБА_4 свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, на підставі якого він зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру, позивачі дізналися у вересні 2016 року.

Судами встановлено, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження того, що позивачі були раніше обізнані про видачу нотаріусом ОСОБА_4 на підставі акта державного виконавця свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

Таким чином, доводи ОСОБА_4 у касаційній скарзі про те, що позивачі пропустили строк звернення до суду є безпідставними.

Інші доводи касаційних скарг зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановленних обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, арішення суду апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик