Справа № 438/337/18
Номер провадження 2/438/259/2018
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

заочне

10 липня 2018 року м. Борислав

Бориславський міський суд Львівської області у складі:

головуючої судді - Хемич О.Б.

за участю секретаря судових засідань - Гадубяк О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориславі Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області як орган опіки та піклування, про виїзд малолітньої дитини за межі України,

в с т а н о в и в:

18.04.2018 року ОСОБА_2 (адреса: вул. Шухевича, 32/18 м. Борислав Львівська область), в інтересах якої діє ОСОБА_3, ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_1) звернулися з позовом до ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_2), третя особа виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області як орган опіки та піклування, про виїзд малолітньої дитини за межі України.

Свої вимоги позивачі мотивують тим, що ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_5, який було розірвано за рішенням Бориславського міського суду від 08.02.2011 року. У шлюбі народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з матір»ю ОСОБА_2 Після розірвання шлюбу сторони припинили між собою будь-які стосунки. Позивач ОСОБА_2 тривалий час знаходиться за межами України, син ОСОБА_7 на цей час лишається з її батьками.

Позивач ОСОБА_2 має можливість регулярно приїжджати в Україну. Так само як і другий позивач ОСОБА_3, бабця малолітнього ОСОБА_6. В позивачів легалізоване перебування за межами України. Вони також мають можливість забезпечити, під час канікул, відпочинок синові (онукові) в державах Європейської спільноти - Республіці Болгарія та Республіці Польща.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3, мають сталий заробіток, дохід, є фінансово забезпечені. На даний час в ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є можливість забезпечити на канікулах, за графіком з 15 грудня 2018 до 01 лютого 2019 р. та з 1 червня до 31 серпня 2018 р., та відпочинок малолітньому ОСОБА_6 в країнах ЄС. Для оформлення тимчасового виїзду, у супроводі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за межі України, необхідна відповідна письмова згода відповідача як батька малолітнього ОСОБА_6. Виконати таку, передбачену законом вимогу, добровільно, через підписання відповідної заяви-згоди у нотаріуса відповідач відмовляється.

Ухвалою судді від 10.05.2018 дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження в справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 14.06.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 10.07.2018 закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 не прибула, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності; свої позовні вимоги підтримує та просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у її супроводі на період з 10 серпня по 31 серпня 2018 року та на період з 15 грудня 2018р. до ІНФОРМАЦІЯ_7 в Республіку Польща; щодо ухвалення заочного рішення не заперечує.

Представник третьої особи виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області як орган опіки та піклування ОСОБА_9 в судове засідання не з»явилася, подала суду заяву від 10.07.2018 року про розгляд справи у її відсутності; позовні вимоги вважає підставними та не заперечує щодо ухвалення заочного рішення у справі.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання повторно не прибув, хоча про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі.

Таким чином, суд вважає, що відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи по суті, не прибув до суду без поважних причин, відзиву на позовну заяву на пропозицію суду, що викладена в ухвалі про відкриття провадження у справі, не подавав.

Згідно із вимогами ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідачем без поважних причин повторно не з»явився в судове засідання, не надав відзив на позов, у зв'язку із чим суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та з врахуванням вимог ст.280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення, проти чого не заперечує позивач.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. У зв'язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу.

Дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що вбачається із свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 від 25.09.2009 року.

Згідно світлокопії свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 18.11.1988 р. батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, є ОСОБА_10 та позивач ОСОБА_3.

Згідно з Висновком виконавчого комітету Бориславської міської ради як органу опіки та піклування про виїзд за межі України малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в Республіку Польща в періоди з 01 червня 2018 року до 31 серпня 2018 року та з 15 грудня 2018 року до 01 лютого 2019 року у супроводі бабусі ОСОБА_3 за згодою матері та без згоди батька, затвердженого рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради від 12.04.2018 року № 83, - батько малолітнього ОСОБА_6 участі у вихованні сина не приймає, з ним не спілкується. Дитина проживає з матір'ю, мати належним чином піклується про сина, дбає про його фізичний та моральний розвиток. Бабуся дитини, ОСОБА_3, бере безпосередню участь у вихованні онука, піклується про його здоров'я, дбає про навчання. З метою відпочинку та оздоровлення, покращення його фізичного, духовного та морального рівнів, бабуся має можливість на час літніх канікул з 01 червня 2018 року до 31 серпня 2018 року, та в період з 15 грудня 2018 року до 01 лютого 2019 року здійснити подорож до Республіки Польща. Мати дитини, ОСОБА_2 про поїздки за межі України у супроводі бабусі не заперечує. Діючи в інтересах дитини, виконавчий комітет Бориславської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає, за доцільне надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України малолітньому ОСОБА_6 в супроводі бабусі ОСОБА_3 в Республіку Польща в період з 01 червня 2018 року до 31 серпня 2018 року та в період з 15 грудня 2018 року до 01 лютого 2019 року, за згодою матері ОСОБА_2.

Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно ч.1 ст.257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні.

Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3, як бабуся ОСОБА_6, турбуючись про виховання та утримання дитини має бажання та можливість виїзду за кордон, де може забезпечити відпочинок та оздоровлення дитини.

Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27.01.1995 року №57, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (пп.1 п.4 правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Згідно ст.ст. 3, 6 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей незалежно від того чи здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі життя і здоровий розвиток дитини.

У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Як роз'яснюється у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 року, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

За змістом Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, до якої Україна приєдналась згідно з Законом від 11 січня 2006 року №3303-IV, один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто, зміна країни проживання дитини вимагає узгодження з іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Статтею Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» 4 визначена можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків у вихованні дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею.

Беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітніх дітей за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Керуючись ст.ст.10-13,76-80,258-259,263-268 ЦПК України суд,

в и р і ш и в :

позов задовольнити;

- надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м.Борислава Львівської області за межі України без згоди батька ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_2) у супроводі його бабусі, ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, ІПН НОМЕР_1) на період з 10 серпня по 31 серпня 2018 року та на період з 15 грудня 2018р. до ІНФОРМАЦІЯ_7 в Республіку Польща.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Апеляційного суду Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Хемич О.Б.