Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 276/299/16-ц

провадження № 61-5527св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа - Служба у справах дітей Хорошівської районної державної адміністрації Житомирської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25 жовтня 2017 року у складі судді Мельника М. Л. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 13 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Борисюка Р. М., Микитюк О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Служба у справах дітей Хорошівської районної державної адміністрації Житомирської області, у якому просило виселити відповідачів з будинку АДРЕСА_1

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 27 грудня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1 Після набрання законної сили вказаним судовим рішенням, боржнику ОСОБА_4 направлено вимогу про звільнення нею та всіма зареєстрованими особами житла, яку остання отримала, проте не виконала. Таким чином, банк просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25 жовтня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 13 грудня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відсутні правові підстави для виселення відповідачів з будинку, переданого в іпотеку, оскільки його придбано іпотекодавцем не за кредитні кошти. Право власності набуто 16 травня 2006 року, тобто до укладення кредитного договору від 04 березня 2008 року. Банк не вказав іншого постійного житлового приміщення, у яке підлягають виселенню відповідачі.

У січні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що саме на суд, а не на позивача покладено обов'язок зазначити інше жиле приміщення, в яке слід виселити відповідачів. До спірних правовідносин слід застосувати положення статей 150-174 ЖК України, які не містять обмежень щодо виселення власників з їх приватного житла у разі звернення стягнення на таке житло, та у разі неналежного виконання ними зобов'язань, забезпечених цим житлом.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 15 березня 2018 року справа № 276/299/16-ц передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 04 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредитні кошти у розмірі 29 875 дол. США. Цього ж дня між ними укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1

ОСОБА_4 взяті на себе кредитні зобов'язання належним чином не виконувала.

Рішенням Володарсько - Волинського районного суду Житомирської області від 27 грудня 2013 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволений частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 04 березня 2008 року в розмірі 24 888,18 доларів США, що еквівалентно 191 638,99 грн звернуто стягнення на будинок № 20 загальною площею 50,80 кв. м на АДРЕСА_1

Також установлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 придбаний не за кредитні кошти, оскільки належав відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на спадкове майно до укладання кредитного договору, а саме з 16 травня 2006 року.

Відповідно до вимог частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Оскільки предмет іпотеки було придбано не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а є власністю ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 травня 2006 року, тому висновок судів про відсутність правових підстав для задоволення позову, є правильним.

Доводи касаційної скарги про те, що саме на суд покладено обов'язок визначити інше жиле приміщення, до якого слід виселити відповідачів, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення рішення), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 13 грудня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат