Справа № 495/3835/18
З а о ч н е р і ш е н н я
21 серпня 2018 року м. Білгород-Дністровський
Білгород - Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого - одноособово судді Боярського О.О.,
при секретарі - Рачицькій І.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання договору недійсним, -
Позивач ОСОБА_1 у травні місяці 2018 року звернулась до Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ПАТ «КБ «Надра» про визнання:
- кредитного договору № 05/08/2007/840-К/477 від 06.08.2007 укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» - недійсним;
- просила виключити земельну ділянку, яка розташована на території Таїровської Фонтанської сільської ради Комінтернівського району АДРЕСА_1, загальною площею 0,100 гектарів, із кадастровим номером НОМЕР_1, що належить ОСОБА_1 з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження - 5449455, з Державного реєстру іпотек щодо суб'єкта та скасувати обтяження щодо земельної ділянки, яка розташована на території Таїровської Фонтанської сільської ради АДРЕСА_1, загальною площею 0,100 гектарів із кадастровим номером НОМЕР_1.
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06 серпня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір № 05/08/2007/840-К/477, відповідно до умов якого Позивач отримав кредит на придбання земельної ділянки в сумі 56 840 доларів США зі сплатою 12,49 % річних за користування ним строком до 05.08.2037. Кредитний договір № 05/08/2007/840-К/477 не містить графіку погашення платежів, орієнтовної сукупної вартості кредиту, що є підставою для визнання кредитного договору № 05/08/2007/840-К/477 недійсним. Пункт кредитного договору щодо винагороди за управління кредитом, винагороди за проведення моніторингу, супроводу кредиту та подвійної цивільно-правової відповідальності, не відповідає вимогам чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України).
Ухвалою суду від 29.05.2018 року вказану справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального провадження.
Ухвалою суду від 30.07.2018 закрито підготовче провадження, вказану справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивач - ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, надала до суду заяву, в якій зазначає, що підтримує заявлені позовні вимоги, просить слухати справу за відсутністю позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач - ПАТ «КБ «Надра» в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином шляхом публікації оголошення на офіційному веб-порталі судова влада України в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, причину неявки суду не повідомив.
Відповідач не скористався своїм правом в порядку ч. 7 ст. 178 ЦПК України щодо надання до суду відзиву на позовну заяву. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, причини неявки визнані судом неповажними, і тому неявка відповідача не може бути перешкодою для заочного розгляду судом справи, що відповідає положенням частини 1 статті 280 ЦПК України.
Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, повно та всебічно з'ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно п. 1.2. кредитного договору, цільове використання кредиту:
- придбання земельної ділянки що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 0,1000 га. із кадастровим номером НОМЕР_1.
Відповідно до пункту 3.5 кредитного договору, якщо на протязі дії цього Договору Позичальник несвоєчасно та/чи неповністю вніс черговий мінімально необхідний платіж та/чи інші платежі, передбачені цим Договором, то Банк приймає виконання Позичальником своїх зобов'язань по цьому Договору в наступному порядку:плата за управління кредитом; прострочені відсотки за користування кредитом;відсотки за користування кредитними коштами;пені та штрафи;витрати, пов'язані з моніторингом та супроводом кредиту;прострочена сума кредиту;сума кредиту.
З метою виконання умови, передбаченої пунктом 3.5 кредитного Договору, Банк, при наявності несвоєчасного та/чи не в повному об'ємі виконання Позичальником своїх обов'язків щодо сплати мінімально необхідного платежу та/чи інших платежів, передбачених кредитним Договором, самостійно розподіляє грошові кошти, внесені Позичальником на розподільний рахунок згідно черговості, передбаченої пунктом 3.5 кредитного Договору або іншої черговості, встановленої на розсуд Банку (пункт 3.6 кредитного договору).
В пункті 4.3.11. кредитного договору зазначено, що при здійсненні повного дострокового погашення кредиту протягом перших двох років дії кредитного договору сплатити банку комісію у розмірі 2% від початкової суми кредиту.
В пункті 5.1 кредитного договору зазначено, що у разі прострочення Позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню Кредиту, визначених у підпункті 3.3.3. пункту 3 кредитного Договору, а також у випадку прострочення строку виконання зобов'язань Позичальника щодо повернення Кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у підпункті 4.3.5. пункту 4 кредитного Договору, Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.
У разі порушення Позичальником вимог підпунктів 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7., 4.3.9., 4.3.10 пункту 4 цього Договору, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 10 % відсотків від суми Кредиту, визначеної у пункті 1.1 кредитного Договору, за кожен випадок (пункт 5.2. кредитного договору).
Вирішуючи по суті правову природу спірних правовідносин з врахуванням наданих сторонами доказів, визначаючи наявність чи відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог суд виходить з наступного.
Предметом доказування у даній справі є невідповідність змісту кредитного договору № 05/08/2007/840-К/477, в момент його укладення, статті 61 Конституції України, приписам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», «Правилам надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджені Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 № 168.
З огляду на це, судом надається правова оцінка тим доказам, які стосуються предмету доказування та містяться у матеріалах справи.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну скупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).
За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15 -рп/2011 роз'яснено, що положення пунктів 22, 23 статей 1, 11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору

Правила надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджені Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 № 168 (надалі - Правила) були чинні на момент укладення кредитного договору № 05/08/2007/840-К/477 06.08.2007.

Пунктом 3.2 Правил, кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Пунктами 3.3; 3.4 Правил, передбачено, що банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Згідно пункту 3.8 Правил, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач.

В пункті 3.6 Правил вказано, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору).

Згідно ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Як вбачається зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В силу ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом було встановлено, що умови кредитного договору № 05/08/2007/840-К/477 укладеного 06.08.2007 між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 є несправедливими виходячи із наступного. Кредитний договір № 05/08/2007/840-К/477 не містить графіку погашення кредиту та орієнтовної сукупної вартості кредиту. Під час укладення кредитного договору, банк не провів розрахунки сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, не вирахував валютні ризики, що зумовило дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду Споживача. В результаті така інформація не була належним чином, у письмовій формі, доведена Банком до Позичальника.

Пунктом 4.3.11. встановлено, що при здійсненні повного дострокового погашення кредиту протягом перших двох років дії кредитного договору Позичальник має сплатити банку комісію у розмірі 2% від початкової суми кредиту. Пунктом 5.1. встановлено, що у разі прострочення Позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню Кредиту, у випадку прострочення строку виконання зобов'язань Позичальник має сплатити всі нараховані відсотки, комісії та можливі штрафні санкцій у строк, визначений у п. 4.3.5. Договору. Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.. У разі порушення Позичальником вимог п. п. 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7., 4.3.9., 4.3.10. Договору, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 10 % від суми Кредиту, визначеної у п. 1.1. цього Договору, за кожен випадок.

Банк включив до договору пункт 4.3.11 про додаткову винагороду у разі дострокового погашення Позичальником своїх зобов'язань, що є несправедливим і порушує баланс між правами та обов'язками сторін.

Має місце одночасне застосування Банком до Позичальника за одне й те саме порушення подвійної цивільно - правової відповідальності, що є порушенням ст. 61 Конституції України.

В постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15 викладено, що цивільно - правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, в силу законодавчо закріплених норм, які було порушено під час укладення договору, кредитний договір № 05/08/2007/840-К/477 від 06.08.2007 укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» слід визнати недійсним.

Як вбачається з ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

У зв'язку із обґрунтованістю позовної вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору № 05/08/2007/840-К/477 від 06.08.2007 укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», який є головним, похідний договір іпотеки від 08.08.2007, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В., зареєстрований № 11564, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ«КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» - має бути визнаний недійсним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у ст. 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ст. 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними.

Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Наявність іпотечного застереження перешкоджає ОСОБА_1 у реалізації правомочностей власника.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що належним способом судового захисту є виключення земельної ділянки, яка розташована на території Таїровської Фонтанської сільської ради Комінтернівського району АДРЕСА_1, загальною площею 0,100 гектарів, із кадастровим номером НОМЕР_1, що належить ОСОБА_1 з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження - 5449455, з Державного реєстру іпотек щодо суб'єкта та скасувати обтяження щодо земельної ділянки, яка розташована на території Таїровської Фонтанської сільської ради АДРЕСА_1, загальною площею 0,100 гектарів із кадастровим номером НОМЕР_1.

Таким чином, з врахуванням встановлених обставин та наведених вимог закону, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 6, 16, 203, 215, 549, 628, 638, 1048, 1054 ст. ст. 12, 81, 141, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання договору недійсним - задовольнити.

Визнати кредитний договір № 05/08/2007/840-К/477 укладений 06.08.2007 між ОСОБА_1 та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» - недійсним.

Визнати іпотечний договір від 08.08.2007, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В., зареєстрований № 11564, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ«КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» - недійсним.

Виключити земельну ділянку, яка розташована на території Таїровської Фонтанської сільської ради Комінтернівського району АДРЕСА_1, загальною площею 0,100 гектарів, із кадастровим номером НОМЕР_1, що належить ОСОБА_1 з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження - 5449455, з Державного реєстру іпотек щодо суб'єкта та скасувати обтяження щодо земельної ділянки, яка розташована на території Таїровської Фонтанської сільської ради АДРЕСА_1, загальною площею 0,100 гектарів із кадастровим номером НОМЕР_1.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги до або через Білгород - Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: