АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1182/18Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Храпка В.Д.

за участю секретаря Матюха В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 15 травня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Ткаченко С.Є., у справі за позовом ОСОБА_4 до дошкільного навчального закладу «Зірочка» Чигиринської міської ради, Чигиринської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, повний текст рішення виготовлений 18 травня 2018 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до дошкільного навчального закладу «Зірочка» Чигиринської міської ради, Чигиринської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що із 06 червня 1980 року вона працювала на посаді завідувача господарством дошкільного навчального закладу «Зірочка», який є комунальною власністю та фінансується за рахунок коштів міського бюджету, розпорядником яких є Чигиринська міська рада.

На підставі наказу в.о. завідувача дитячого начального закладу "Зірочка" № 35-к від 26 лютого 2018 року позивача було звільнено з посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України як таку, що не відповідає займаній посаді.

Вважає даний наказ незаконним з тих підстав, що він не містить посилань на факти, що вказують на її невідповідність займаній посаді.

Крім того, звільнення з посади з підстав, передбачених п. п. 1, 2, 6 ст. 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Жодних пропозицій про переведення на іншу посаду до того, як був виданий наказ, позивач не отримувала.

Також позивач зазначала, що незаконним звільненням їй завдана моральна шкода, оскільки дії відповідача, які виразились у безпідставному звільненні позивача з роботи спричинили погіршення її здоровя та стали джерелом негативних емоцій та переживань, які на даний час вимагають від неї додаткових зусиль для організації життя.

У звязку наведеним позивач просила суд визнати незаконним наказ про її звільнення; поновити на посаді завідувача господарством дитячого навчального закладу «Зірочка» з 27 лютого 2018 року; стягнути на її користь з Чигиринської міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 5000 гривень.

Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 15 травня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ № 35-к від 26 лютого 2018 року про звільнення ОСОБА_4.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді завідувача господарством дошкільного навчального закладу "Зірочка" Чигиринської міської ради з 27.02.2018 року.

Стягнуто з Чигиринської міської ради на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 лютого 2018 року по день ухвалення рішення в сумі вісім тисяч сто п`ятдесят п`ять гривень 16 копійок з відрахуванням з вказаної суми податку та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Чигиринської міської ради на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі трьох тисяч гривень та судовий збір в сумі сімсот чотири гривні 80 копійок.

Стягнуто з Чигиринської міської ради на користь держави судовий збір в сумі сімсот чотири гривні 80 копійок.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку в межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту зясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог повністю. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу зокрема зазначала, що кваліфікаційною вимогою до посади завідувача господарства є наявність базової або неповної вищої освіти відповідного напрямку підготовки, тоді як у позивача така освіта відсутня, а тому були наявні підстави для її звільнення. Перевести позивача на іншу посаду у відповідача можливості не було, оскільки з врахуванням відсутності базової або неповної вищої освіти у позивача, всі посади, робота на яких не повязана з наявністю такої освіти, на момент її звільнення, були зайняті.

У відзиві на подану апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечила, вважає що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі наказу № 39 від 06 червня 1980 року ОСОБА_4 призначено на посаду завідуючої господарством дошкільного навчального закладу "Зірочка". Відповідно до наказу № 30-ОД від 01 лютого 2017 року назву посади позивача «завідуючої господарством» змінено на назву «завідувач господарством» (а.с.9).

Наказом № 35-к від 26 лютого 2018 року, позивача звільнено з посади завідувача господарством дошкільного навчального закладу "Зірочка" на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України як таку, яка не відповідає займаній посаді, про що зроблено відповідний запис у її трудовій книжці ( а.с. 7,9).

Даний наказ видано на підставі встановлення факту, вироку Чигиринського районного суду Черкаської області від 21 листопада 2017 року у вчиненні кримінального правопорушення, ч.4 ст. 358 КК України та згідно положень Національного класифікатора України «Класифікатор професій» ДК 003:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28 липня 2010 року № 27, оскільки ОСОБА_6 не надано інших документів, що підтверджують її кваліфікацію.

Відповідно до пункту 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Виходячи із зазначеної норми, суд може визнати звільнення працівника правильним, якщо встановить, що воно здійснене на підставі фактичних даних, які підтверджують, що, зокрема, через недостатню кваліфікацію працівник не може належним чином виконувати покладені на нього обов'язки.

Згідно пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Не можна визнати законним звільнення з цих підстав лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома), якщо відповідно до чинного законодавства наявність її не є обов'язковою умовою виконання роботи, обумовленої трудовим договором. Проте у випадках, коли згідно з законодавством виконання певної роботи допускається після надання в установленому порядку спеціального права (водії автомобільного та електротранспорту тощо), позбавлення цього права може бути підставою для звільнення працівника з мотивів невідповідності займаній посаді.

Пункт 2 ст. 40 КЗпП України передбачає можливість звільнення працівника у зв'язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі або займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню цієї роботи. Якщо працівник не має документа про освіту або досвіду роботи, трудової діяльності, передбачених кваліфікаційними характеристиками, був прийнятий на роботу, надалі він не може бути, за загальним правилом, звільнений з роботи з причини лише відсутності документа про освіту та досвіду трудової діяльності, тому що про таку невідповідність працівника було відомо і раніше.

Виявленою невідповідністю у подібному випадку може бути неякісне виконання робіт, неналежне виконання трудових обов'язків через недостатню кваліфікацію.

Таким чином , застосування зазначеної норми щодо працівників які були свідомо прийняті на роботу без необхідної освіти передбачає одночасну наявність двох складових: виявленої невідповідності - факт неналежного виконання чи невиконання трудових (посадових ) обов'язків і факт недостатньої кваліфікації ,як причини. Відсутність хоча б однієї з них ,а також причинно-наслідкового зв'язку виключає можливість застосування згаданої норми як підстави звільнення з роботи.

Постановляючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції правильно виходив з того, що не можна визнати законним звільнення лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома) якщо відповідно до чинного законодавства наявність її не є обов'язковою умовою виконання роботи, обумовленою трудовим договором, а доказів того, що відсутність освіти перешкоджає ОСОБА_4 виконувати обов'язки за трудовим договором відповідач не надав.

Суд дійшов правильного висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за вимушений прогул (ч.2 ст.235 КЗпП), а саме за весь час, коли позивач не працювала на посаді, з якої була незаконно звільнена Розмір середнього заробітку сторонами не оспорюється.

Правильного висновку дійшов суд і щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди 3000 гривень, оскільки порушення з боку відповідача її трудових прав призвели до моральних страждань та вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя (ст.237-1 КЗпП). Розмір відшкодування відповідає характеру порушення її прав, глибині душевних страждань, яких вона зазнала та вимогам розумності і справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Посадовою інструкцією визначаються права та обовязки працівника. Вказана інструкція розробляється самим власником, а працівник лише погоджується на виконання визначених нею обовязків. Тому посилання ОСОБА_3, яка є в.о. завідувача Дошкільного навчального закладу «Зірочка» та особисто затверджувала посадову інструкцію завідувача господарства, на те, що вказана інструкція повинна розроблятись на підставі типової інструкції та відповідно до вимог Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, є необґрунтованою, а суд першої інстанції вірно вказав, про те, що п.1.1 розділу І інструкції не містить вимоги наявності спеціальної освіти.

Повідомлення працівника, відомостей про освіту, не позбавляло позивача, отримати, за необхідності, підтверджуючі документи.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд не перевірив, чи була у адміністрації можливість перевести позивача за її згоди на іншу роботу з врахуванням відсутності у неї базової або неповної вищої освіти, а всі посади, робота на яких не повязана з наявністю такої освіти, на момент звільнення позивача були зайняті.

Однак таким твердженням, фактично апелянт, перекладає обовязок, в тому числі власний, доказування на суд (ч.5 ст.81 ЦПК України), що є порушенням статей 12,13 ЦПК України.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд же дає оцінку доказам.(ст..89 ЦПК України)

Посилаючись на те, що відповідних посад не було, відповідачем, повинні були подані докази які підтверджували б які посади були вільні та вимоги до них.

Однак такі докази подані не були, а відтак, суд оцінивши наявні в справі докази, прийшов до вірного висновку про недотримання відповідачем ч.2 ст.40 КЗпП.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 15 травня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Ткаченко С.Є., у справі за позовом ОСОБА_4 до дошкільного навчального закладу «Зірочка» Чигиринської міської ради, Чигиринської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 липня 2018 року.

Судді