Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 127/16047/16-ц

провадження № 61-669 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Якименко М. М., Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В. від 21 листопада 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про витребування майна.

Встановив:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про витребування майна.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1. Право власності ним набуто на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05 грудня 2009 року за ціною квартири 180 000,00 грн.

За період з 2009 року по 2014 рік вказаний договір оспорювався в судах різних інстанцій, в зв'язку з чим він та його сім'я не можуть вселитися у квартиру і до теперішнього часу.

Вказаний договір жодним рішенням не визнався недійсним і не скасовувався.

25 листопада 2014 року при виконанні державною виконавчою службою рішення суду про виселення з квартири позивача осіб, ОСОБА_4 дізнався, що власником квартири є відповідач ОСОБА_5, який її придбав у громадянина ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу від 16 травня 2014 року.

В зв'язку з чим ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про визнання недійсним укладеного між ними договору купівлі-продажу.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив із того, що спосіб захисту, який обраний позивачем не відповідає способу захисту, передбаченому законом. Вказав, що спір, який виник, повинен вирішуватись в порядку статей387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Приймаючи до уваги, що квартира вибула із власності ОСОБА_4 поза його волею, позивач просив задовольнити його позов.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що власник може витребувати майно від добросовісного набувача лише у випадках передбачених законом, однак позивач належним чином не обґрунтував свої вимоги.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 21 листопада 2017 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено; витребувано у ОСОБА_5 та ОСОБА_6, як у добросовісних набувачів квартиру АДРЕСА_1 та повернуто її у власність ОСОБА_4; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції вимогам закону у повній мірі не відповідають, тому рішення слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, оскільки спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_4 не з його волі.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_6просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи дійшов односторонніх та передчасних висновків про задоволення позову, оскільки судом порушено норми матеріального права та неправильно застосовано норми процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_5просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи дійшов односторонніх та передчасних висновків про задоволення позову, оскільки судом порушено норми матеріального права та неправильно застосовано норми процесуального права.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 лютого 2018 року вказану справу передано на розгляд до Верховного Суду.

Сторони не скористалися правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування судового рішення, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судом при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Статтею 388 ЦК України визначено право власника на витребування майна від добросовісного набувача, зокрема, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Судами установлено, що позивач ОСОБА_4 за нотаріальнопосвідченим договором купівлі-продажу від 05грудня 2009 року придбав у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1.Право власності зареєстровано в установленому законом порядку. Даний договір оспорений в судовому порядку ОСОБА_9

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 29 квітня 2013 року, позов ОСОБА_9 задоволено та визнано нікчемним договір від 05 грудня 2009 року. Вказані рішення та ухвала оскаржено ОСОБА_4 та ОСОБА_8 в касаційному порядку.

27 травня 2013 року відкрито касаційне провадження та зупинено виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 березня 2013 року.

06 листопада 2013 року вказане рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовані, а справу направлено на розгляд в суд першої інстанції.

Незважаючи на скасування вказаних рішення та ухвали суду касаційною інстанцією і передачі справи на новий розгляд в суд першої інстанції, 23січня 2014 року ОСОБА_9 та ОСОБА_7 уклали мирову угоду (справа за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про поділ майна подружжя), яку визнаносудом, і за якою визнано в судовому порядку право власності на спірну квартиру за ОСОБА_7, який 16 травня 2014 року продав її відповідачу ОСОБА_5

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 29 квітня 2014 року, в задоволенні позову ОСОБА_9 про визнання нікчемним договору купівлі продажу від 05 грудня 2009 року відмовлено.

На момент укладенні морової угоди власником квартири був позивач ОСОБА_4

16березня 2015 року ухвалусуду, якою визнано мирову угоду між ОСОБА_9 та ОСОБА_7, скасованоапеляційною інстанцією, і в подальшому ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2015 року позовна заява ОСОБА_7 залишена без розгляду.

Після набуття у власність квартири, ОСОБА_5, як іпотекодавець, передав її у забезпечення виконання своїх грошових зобов'язань іпотекодержателю ОСОБА_6, уклавши 13 серпня 2014 року нотаріально посвідчений договір іпотеки.

Державним реєстратором 13 серпня 2014 року внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо зобов'язання його сторін - іпотекодержателя ОСОБА_6 та іпотекодавця ОСОБА_5

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, оскільки належна квартира позивачу ОСОБА_4 вибула із його володіння, як на момент укладення мирової угоди, так і на момент укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, так і на момент укладення договору іпотеки, не з його волі.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

У касаційних скаргах ОСОБА_6 та ОСОБА_5 посилаються на те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову, оскільки судом порушено норми матеріального права та неправильно застосовано норми процесуального права. Також зазначають, що судове рішення ґрунтується на припущеннях є невмотивованим та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. Крім того, посилаються на те, що судом апеляційної інстанції ОСОБА_4 безпідставно поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. Слід зазначити, що суд апеляційної інстанцій надав належну правову оцінку вказаним доводам та обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позову, оскільки установлено, що спірна квартира вибула із володіння позивача поза його волею. Крім того, апеляційний суд дослідив підстави та докази на які посилався ОСОБА_4 у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність поновлення вказаного строку, оскільки вказані підстави є поважними та обґрунтованими.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, серед іншого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 18 вересня 2017 року про залишення апеляційної скарги ОСОБА_4 без руху та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 26 жовтня 2017 року про задоволення клопотання ОСОБА_4 та поновлення йому строку на апеляційне оскарження.

Суд апеляційної інстанцій з урахуванням досліджених доказів у справі та практики Європейського Суду з прав людини обґрунтовано дійшов висновку про поновлення ОСОБА_4 строку на апеляційне оскарження судового рішення.

Частиною 2 статті 406 ЦПК України передбачено, що скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову.

Інші доводи касаційних скарг фактично зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, яким судами надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Підстави для скасування судового рішення відсутні, а тому касаційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2017 року у справі № 127/16047/16-ц зупинено виконання рішення апеляційного суду Вінницької області від 21 листопада 2017 року до закінчення перегляду в касаційному порядку.

З урахуванням того, що касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України колегія поновлює рішення апеляційного суду Вінницької області від 21 листопада 2017 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Вінницької області від 21 листопада 2017 року.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_6.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська