Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 522/23864/14-ц

провадження № 61-30645св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2017 року у складі головуючого-судді Чернявської Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Кононенко Н. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 27 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_4 було укладено Генеральну угоду № 12, згідно з якою банк зобов'язався надавати відповідачу кредитні кошти в порядку і на умовах визначених у кредитних договорах, договорах про відкриття мультивалютної кредитної лінії, валютної кредитної лінії та кредитної лінії, укладених в рамках цієї угоди, які є її невід'ємними частинами.

На виконання умов Генеральної угоди, 27 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 13.26-12/07-СК зі змінами та доповненнями до нього, згідно з яким ОСОБА_4 було надано грошові кошти в сумі 2 200 тис. доларів США строком по 15 листопада 2014 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 13 % річних.

Для забезпечення виконання умов кредитного договору в цей же день між банком та ТОВ «РАФ-ПЛЮС» був укладений договір поруки, згідно з яким ТОВ «РАФ-ПЛЮС» поручилося перед банком за виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору в повному в повному обсязі.

Позивач зазначає, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2013 року було задоволено позов ПАТ «ВТБ Банк» та стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором солідарно з ОСОБА_4 та ТОВ «РАФ-ПЛЮС» в сумі 1 932 383,42 доларів США, яка утворилась станом на 24 квітня 2013 року.

Кредитним договором передбачено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється банком до повного його погашення.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору банком продовжують нараховуватися проценти за користування кредитом.

Ураховуючи викладене ПАТ «ВТБ Банк», з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором, яка станом на 28 серпня 2015 року становить 36 287 735,55 грн та складається з донараховної заборгованості по процентах, пені та 3 % річних в сумі 1 652 171,97 доларів США, що еквівалентно 35 219 457,29 грн та заборгованості по комісії «Крок на зустріч», пені та 3 % річних в сумі 1 068 278 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором від 27 листопада 2007 року, яка станом на 28 серпня 2015 року становить 36 287 735,55 грн та складається з заборгованості по процентах, пені та 3 % річних в сумі 1 652 171,97 доларів США, що еквівалентно 35 219 457,29 грн та заборгованості по комісії, пені та 3 % річних в сумі 1 068 278 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки відсутні докази на підтвердження виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором, тому ПАТ «ВТБ Банк» має право на стягнення з відповідача заборгованості по процентах за користування кредитом, пені та 3 % річних. При цьому суд зазначає, що банк позовну давність не пропустив, так як просить стягнути заборгованість за період з 10 липня 2012 року, а з указаним позовом звернувся у грудні 2014 року, тобто у межах визначних законом.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. При цьому апеляційним судом зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що існує судове рішення про дострокове стягнення всієї суми заборгованості за вказаним кредитним договором, тобто такими діями банк змінив строк дії кредитного договору, а тому нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза строком дії кредитного договору законом не передбачено. Крім того, оскільки вимоги банку про стягнення заборгованості по сплаті процентів по кредиту є безпідставними, тому і подальші санкції у вигляді пені та трьох процентів річних на суму заборгованості по сплаті процентів також є безпідставними.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу № 522/23864/14-ц за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Станом на часу розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 27 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 було укладено Генеральну угоду № 12, згідно з якою банк зобов'язався надавати ОСОБА_4 кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, договорах про відкриття мультивалютної кредитної лінії, договорах про відкриття кредитної лінії, договорах про відкриття валютної кредитної лінії, укладених в рамках цієї угоди, які є її невід'ємними частинами.

На виконання умов зазначеної Генеральної угоди, 27 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, згідно з яким банк надав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 2 200 тис. доларів США строком по 15 листопада 2014 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі встановленому договором.

До кредитного договору від 27 листопада 2007 року були внесені зміни на підставі: додаткової угоди від 28 листопада 2008 року № 1, договору про внесення змін від 15 травня 2009 року № 2, договору про внесення змін від 15 травня 2009 року № 3, договору про внесення змін від 22 липня 2009 року № 4, договору про внесення змін від 27 серпня 2009 року № 5, договору про внесення змін від 01 вересня 2010 року № 6, договору про внесення змін від 17 жовтня 2011 року № 7, договору про внесення змін від 11 червня 2012 року № 8.

Вказаними договорами про внесенням змін до кредитного договору від 27 листопада 2007 року було встановлено новий строк користування кредитом, а саме по 08 листопада 2017 року, порядок нарахування процентів, можливої неустойки, комісійної винагороди, а також порядок сплати кредиту, процентів та інших передбачених договором платежів.

Пунктом 3.1 кредитного договору передбачено, що погашення кредиту та сплата процентів за його користування здійснюється рівними платежами щомісячно в порядку згідно Графіка повернення кредиту і сплати процентів, який є невід'ємною частиною договору.

Згідно із пунктом 8.1 кредитного договору в разі несвоєчасного повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення.

Договором про внесення змін № 5 до кредитного договору від 27 листопада 2007 року, укладеного 27 серпня 2009 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4, кредитний договір доповнено пунктом 3.25, яким передбачена комісія за обслуговування кредиту. Вказана комісійна винагорода за обслуговування кредиту нараховується на день нарахування процентів за користування кредитом в гривні за курсом НБУ на дату нарахування. Комісійна винагорода за обслуговування кредиту, яка була нарахована та акумульована в період з 27 серпня 2009 року по 24 серпня 2011 року сплачується протягом строку дії договору з 08 вересня 2011 року рівними частинами щомісячно згідно Графіка.

Згідно розрахунку наданого ВАТ «ВТБ Банк» у ОСОБА_4, станом на 28 серпня 2015 року, існує заборгованість за кредитним договором в сумі 36 287 735,55 грн, яка складається з: донарахованої заборгованості по процентах - 768 068,39 доларів США, що еквівалентно 16 372 963,80 грн; пені за несвоєчасну сплату процентів - 371 803,85 доларів США, що еквівалентно 7 925 766,84 грн; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 442 092,12 доларів США, що еквівалентно 9 424 106,46 грн; 3 % річних за весь час прострочення сплати процентів - 32 058,88 доларів США, що еквівалентно 683 401,23 грн; 3 % за весь час прострочення сплати процентів - 38 148,73 доларів США, що еквівалентно 813 218,96 грн; заборгованості по комісії, пені та 3 % річних в сумі 1 068 278 грн.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 1050 ЦК України також передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Договором про внесення змін від 27 серпня 2009 року № 5 до кредитного договору від 27 листопада 2007 року розділ 7 кредитного договору доповнено пунктом 7.8 такого змісту: «Банк має право вимагати дострокового погашення кредиту, сплати нарахованих процентів, неустойки, комісій та/або інших можливих платежів, у разі порушення позичальником зобов'язань, що випливають/випливатимуть з умов кредитних договорів/договорів забезпечення, що укладені/будуть укладені в майбутньому між позичальником та банком, в рамках надання позичальникові кредитних коштів. Банк має право вимагати від позичальника здійснити дострокове погашення кредиту протягом 30 календарних днів з дати відправлення позичальникові відповідного повідомлення банку з вимогою дострокового погашення кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 грудня 2012 року на адресу ОСОБА_4 було направлено лист-вимогу про необхідність погасити заборгованість за кредитним договором від 27 листопада 2007 року в повному обсязі.

У зв'язку з невиконанням вказаної вимоги ОСОБА_4, ПАТ «ВТБ Банк» зверталось до суду з позовом про дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором від 27 листопада 2007 року.

Так рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2013 року позов ПАТ «ВТБ БАНК» до ОСОБА_4 та ТОВ «РАФ-ПЛЮС» про стягнення заборгованості за кредитним договором від 27 листопада 2007 року задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ТОВ «РАФ-ПЛЮС» на користь ПАТ «ВТБ БАНК» заборгованість за кредитом від 27 листопада 2007 року, в сумі 1 932 383,42 доларів США, що за курсом НБУ склало 15 445 540,67 грн.

Вказаний розмір заборгованості стягнуто станом на 24 квітня 2013 року та він складається з: заборгованості за кредитом - 1 859 520,88 доларів США та заборгованості за процентами - 72 862 доларів США.

Отже зверненням у 2013 році до суду з позовом про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору та порядку сплати процентів за користування кредитом та використав своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (стаття 1048 ЦК України).

Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постановах Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (провадження № 14 - 10цс18) та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Звертаючись до суду з указаним позовом, ПАТ «ВТБ Банк» просило стягнути з відповідача, зокрема, донараховану заборгованість по процентах за період з 25 квітня 2013 року по 28 серпня 2015 року, пеню за несвоєчасну сплату процентів, пеню за несвоєчасне повернення кредиту, 3 % річних за весь час прострочення сплати процентів.

За таких обставин та з урахуванням заявлених позовних вимог, суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення донарахованої заборгованості по процентах за період з 25 квітня 2013 року по 28 серпня 2015 року, не врахували, що після звернення ПАТ «ВТБ Банк» з позовом про дострокове стягнення кредиту, змінився порядок, умови і строк дії кредитного договору, тобто на час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, у зв'язку з чим суди не звернули уваги на те, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилися і кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Крім того, оскільки вимоги ПАТ «ВТБ Банк» про стягнення заборгованості по донарахованих процентах за користування кредитом за період з 25 квітня 2013 по 28 серпня 2015 року є безпідставними, тому нарахування пені та 3 % річних на суму донараховних процентів за користування кредитом є також безпідставним.

Що стосується задоволення позову в частині стягнення пені та 3 % річних за несвоєчасне повернення кредиту за період з 10 липня 2012 року по 28 серпня 2015 року, а також стягнення комісії за обслуговування кредиту, пені та 3 % річних за несвоєчасну сплату комісії за період з 10 липня 2012 року по 28 серпня 2015 року, то колегія суддів зазначає наступне.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

Позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 звертався до суду з заявою про застосування наслідків спливу позовної давності (том 1 а. с. 212).

Отже суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги про стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту та пені за несвоєчасну сплату комісії за період з 10 липня 2012 року по 28 серпня 2015 року, вищевказаних вимог закону не врахували, не з'ясували, коли було порушене право позивача, а також не звернули уваги на те, що строк дії кредитного договору сплив, так як ПАТ «ВТБ Банк» звернулось у 2013 році з позовом про дострокове стягнення всієї суми кредиту, а з указаними вимогами ПАТ «ВТБ Банк» звернувся лише 10 грудня 2014 року, у зв'язку з чим не вирішили питання щодо застосування наслідків спливу спеціальної позовної давності до вказаних вимог.

Крім того, вирішуючи позов в частині стягнення 3 % за несвоєчасну сплату кредиту та несвоєчасну сплату комісії, суди не врахували вищевказаних обставин, а також не звернули уваги на те, що право кредитора на отримання гарантій належного виконання зобов'язань, зокрема 3 % річних, які передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, виникають після закінчення строку дії кредитного договору, у зв'язку з чим неправильно визначили період за який їх необхідно стягнути.

Також суди попередніх інстанцій, вирішуючи позов в частині стягнення заборгованості по комісії в сумі 829 313,86 грн, не з'ясували коли було порушене право позивача щодо сплати цієї комісії та чи не пропущено позовну давність щодо окремих платежів, оскільки ця комісія відповідно до пункту 3.25 кредитного договору повинна була сплачуватися рівними платежами протягом дії кредитного договору.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2017 року в частині позову скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик