Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/2370/18
Провадження №: 2/332/1206/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 жовтня 2018 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:головуючого судді Андрюшиної Л.А.,за участю секретаря судового засідання Ковтуна В.І., за участю представника позивача адвоката ОСОБА_1, представника відповідача адвоката ОСОБА_2, представника 3-ої особи ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу № 332/2370/18 (провадження № 2/332/1206/18) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Заводський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про звільнення від сплати заборгованості за аліментами,-
Ухвалою суду від 08 серпня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача адвоката ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим листом(а.с.57-59).
Позивач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Суду надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково пояснив, що з моменту фактичного розірвання стосунків з відповідачем, тобто, з 2004 року він надавав відповідачу матеріальну допомогу в добровільному порядку, коли поїхав за кордон працювати, висилав гроші та подарунки дітям. Також, між ним та відповідачем була усна домовленість про те, що ОСОБА_5 з дочками залишається проживати у квартирі, власником ? частини якої він є, а натомість вона відмовляється від присуджених судом аліментів. Інша частина квартири належить його бабусі, яка склала заповіт на ім?я онуки, тому відповідач опікувалася нею весь цей час. З моменту усної домовленості він був впевнений, що колишня дружина виповнила свою частину домовленості, та ніякої заборгованості зі сплати аліментів він не має. Повернувся із-за кордону він у 2013 році, та з того часу не отримував постанов від державної виконавчої служби про відкриття провадження, був впевнений, що відповідач відмовилась від аліментів, оскільки він продовжував надавати матеріальну допомогу на утримання дітей в добровільному порядку.Про існуючу заборгованість він дізнався лише у листопаді 2017 року, коли офіційно працевлаштувався та з його заробітної плати почались відрахування аліментів за виконавчим листом.
Представник позивача адвокат ОСОБА_1, який діє на підставі ордеру на надання правової допомоги, в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_4 підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала проти задоволення позову. Суду пояснила, що за період, який позивач знаходився за кордоном, ніякої матеріальної допомоги на утримання дітей від нього не отримувала. Не заперечує, що до січня 2018 року вона проживала у квартирі, яка належить на праві власності позивачу та його бабусі, якою вона опікувалася весь цей час, оскільки більше було нікому, а бабуся є прикутою до ліжка вже тривалий період часу. Але, як тільки почалися відрахування із заробітної плати позивача в рахунок погашення заборгованості за аліментами, він одразу надіслав їй листа з проханням покинути квартиру в 10-денний строк, та вона виїхала з цієї квартири з дітьми. Вона заперечує наявність будь-якої домовленості між нею та позивачем про її відмову від стягнення аліментів в обмін на проживання в квартирі. Виконавчий лист про стягнення аліментів на її користь на утримання двох неповнолітніх дітей з ОСОБА_4, виданий у 2002 році, вже перебував на виконанні у державній виконавчий службі, але у 2004 році вона його відзивала, оскільки колишній чоловік пообіцяв надавати допомогу в добровільному порядку. Однак, він не виконував своєї обіцянки, гроші від нього не надходили, а тому вона знову пред?явила виконавчий лист на виконання. Вона неодноразово зверталася до виконавчої служби, але державний виконавець не міг знайти боржника та аліменти весь цей час не виплачувалися. Наполягає на тому, що ніякої матеріальної допомоги у добровільному порядку від батька дітей вона не отримувала.
Представник відповідача ОСОБА_2, яка діє на підставі ордеру на надання правової допомоги, в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву, що долучений до матеріалів справи(а.с.62-64), відповідно до змісту якого ОСОБА_5 заперечує факт наявності будь-якої домовленості між нею та ОСОБА_4 про її відмову від стягнення аліментів. Дійсно, до січня 2018 року відповідач проживала у квартирі, яка належить на праві власності позивачу та його бабусі, але проживала вона там з метою опікування, догляду за бабусею, оскільки ані позивач ані його друга дружина не допомагали бабусі, яка вже 7 років прикута до ліжка. Жодного підтвердження скрутного матеріального становища або тяжкої хвороби позивачем не надано, як і не надано жодного належного і допустимого доказу про сплату аліментів в добровільному порядку квитанцій, переказів, банківських виписок тощо. На сьогодні на розгляді Заводського районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Отже, вважають, що всі дії ОСОБА_4 спрямовані на ухилення від обов?язку батька утримувати своїх дітей, уникнення сплати заборгованості по аліментах та пені за їх несвоєчасну сплату. Крім того, вважають, що фактично позов ОСОБА_4 зводиться до оспорювання ним розміру заборгованості по аліментах, для чого існує певний порядок оспорювання, визначений ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження». Таким чином, вважають, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав і просять відмовити в задоволенні позову.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані по справі докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.
Згідно ч.2 ст. 51 Конституції України батьки зобовязанні утримувати дітей до їх повноліття. Сім»я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою(ч.3 ст. 51 Конституції України. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обовязком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.
Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.
Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 05.09.1988 року(свідоцтво про одруження серії І-ЖС №007977), який було розірвано 21.11.2006 року(свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-ЖС №023857)(а.с.12,15). Від шлюбу сторони мають двох дочок ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвами про народження серії І-ЖС №094539 та серії І-ЖС №094540 відповідно(а.с.13,14), які 19.05.2018 року досягли повноліття.
29.05.2002 року на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя видано виконавчий лист №2-1348 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ? частини неоподатковуваного мінімуму заробітної плати, починаючи з 29.04.2002 року і до досягнення дітьми повноліття(а.с.126).
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Згідно ч.1,2 ст.14 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення вищевказаного рішення суду про стягнення аліментів) судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до п.п.18 та 23 рішення Європейського суду з прав людини від 12 травня 2011 року у справі «Ліпісвіцька проти України» судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні. Тобто, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом. Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обовязкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.
На підставі заяви ОСОБА_5Д.(а.с.125) державним виконавцем Заводського ВДВС Запорізького МУЮ 01.10.2013 року відкрито виконавче провадження ВП №40019104 по виконанню вищевказаного виконавчого листа(а.с.124).
Згідно до ч.1,2,3 ст.195 СК України (в редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження), заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається, виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків за період з 4 кварталу 2010 року по 4 квартал 2014 року, за період з 1 квартал 2015 року по 1 квартал 2017 року відомості про отриманий ОСОБА_4 дохід відсутні(а.с.22,23).
Відповідно до ч. 1 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Положеннями ч.4 ст. 194 СК України передбачено, що заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття.
Допитаний в якості свідка позивач ОСОБА_4 суду пояснив, що в період з 2002 року, коли був виданий виконавчий лист про стягнення аліментів, до 2004 року сторони проживали у шлюбі. Виконавчий лист про стягнення з нього аліментів був пред?явлений до виконання і він сплачував аліменти, хоча на той час подружжя проживало разом. У 2004 році він поїхав на заробітки за кордон, звідки регулярно висилав гроші та подарунки дітям. Одного разу вислав дружині 10 тисяч доларів для того, щоб вона з дітьми приїхали до нього. Натомість, у 2006 році вона розірвала шлюб в судовому порядку. Коли у 2013 році він повернувся з-за кордону, його колишня дружина запевнила, що заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Натомість, він вирішив залишити дочці свою половину квартири, але у листопаді 2017 року він дізнався, що з його заробітної плати проводяться відрахування заборгованості по аліментах. Вважає, що ОСОБА_5 свідомо у 2010 році почала проживати в квартирі, яка належить йому та його бабусі, з метою заволодіння квартирою, оскільки бабуся вже склала заповіт на свою ? частину квартири на ім?я однієї з онук. Письмових доказів на підтвердження того, що він у добровільному порядку надавав матеріальну допомогу на утримання дітей, не має.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-ЖС №215803 ОСОБА_4 08.06.2018 року зареєстрував шлюб із ОСОБА_9В.(а.с.16).
Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків інформація про доходи ОСОБА_9 за період з 2 кварталу 2017 року по 1 квартал 2018 року відсутня(а.с.23а).
Відповідно до довідки, виданої ТОВ «ОСОБА_8 буд» №47 від 19.06.2018 року, ОСОБА_4 працює на підприємстві на посаді монтажника гіпсокартонних конструкцій 3 розряду з 28 березня 2017 року(а.с.24).
Відповідно до довідки №245, виданої КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» ОСОБА_10 з 2010 року знаходиться під наглядом лікувального закладу, потребує стороннього догляду(а.с.28).
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 суду пояснила, що вона є дружиною позивача ОСОБА_4, відповідача не знає. Десь років 3-4 тому відповідач почала телефонувати її чоловікові з проханням надати їй документи на квартиру. Її чоловік запропонував подарувати свою частину квартири молодшій дочці, але колишня дружина не погодилась. Позивач неодноразово приїжджав до своєї бабусі, та відповідач кожного разу запевняла його, що заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Коли вона сама познайомилась із позивачем, він їй розповідав, що свою частину квартиру залишив колишній дружині з дітьми, вони там проживають, а в обмін на це колишня дружина відмовилась від аліментів, але це була усна домовленість. Все це їй відомо зі слів її чоловіка ОСОБА_4.
Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що підтримувала дружні стосунки з матір?ю позивача, якого добре знає, відповідача вона не знає, ніколи її не бачила. У 2013 році ОСОБА_7 повернувся із-за кордону, але його колишня дружина ОСОБА_5 його не пустила до квартири, не дозволяла бачитися із дочками, тому він був вимушений деякий час проживати у неї. Знає, що одну з дівчаток було зареєстровано у квартирі в рахунок сплати аліментів. ОСОБА_12 дозволив жити ОСОБА_5 з дітьми в квартирі в обмін на її обіцянку відмовитися від аліментів. Також, знає, що з Англії позивач висилав колишній дружині 10 тисяч доларів, весь час їй допомагав матеріально. За бабусею доглядала не тільки відповідач, а й мати ОСОБА_12 ОСОБА_13, яка також була впевнена, що невістка проживає у квартирі в рахунок сплати аліментів. Про всі повідомлені нею суду обставини, їй відомо зі слів матері позивача ОСОБА_4 та з його слів.
Згідно ч.2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, позивач ОСОБА_4 посилається на ту обставину, що заборгованість виникла не з його вини, а через обставини, що мають істотне значення, якими, на думку позивача є: 1) відсутність у нього стабільного доходу, так як він не працював та був працевлаштований лише з 28.03.2017 року, а отже не мав можливості систематично виконувати зобовязані зі сплати аліментів; 2) існування усної домовленості між ним та його колишньою дружиною ОСОБА_5 щодо безоплатного проживання її разом із дітьми у квартирі, яка належить йому та його бабусі в обмін на непредявлення виконавчого листа до виконання, яка фактично відповідачем не була виконана; 3)наявність у нього на утриманні бабусі похилого віку та дружини, яка не має доходу внаслідок необхідності опікуватися його бабусею, а отже він є єдиними годувальником сім»ї. Отже, позивач вважає, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з поважних причин.
Відповідно до положень ч.2 ст. 197 СК України підставами для звільнення від сплати заборгованості за аліментами їх платника, є її виникнення у зв»язку з тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення, зокрема, заборгованість може утворитися внаслідок призупинення виконавчого провадження через перебування боржника на лікуванні в стаціонарній лікувальній установі. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести перебування в місцях позбавлення волі і пов?язані з цим труднощі із влаштуванням на роботу, призупинення виконавчого провадження у випадку визнання одержувача недієздатним, тощо. Таким чином, посилання позивача як на одну з обставин, що на його думку, мають істотне значення, відсутність у нього протягом тривалого періоду часу стабільного доходу внаслідок того, що він не працював, не може бути взято судом до уваги, оскільки позивач ОСОБА_4, як на той період часу, за який утворилась заборгованість, так і на теперішній час є особою працездатного віку, а тому, суд вважає, що він не працевлаштовувався за власним бажанням, а не з будь-яких обєктивних причин, які б позбавляли його можливості працювати, оскільки позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він за станом здоров?я не мав змоги працювати, або мав статус безробітного. Посилання позивача на ту обставину, що між ним та відповідачем начебто існувала усна домовленість, за якою відповідач відмовилася від предявлення виконавчого листа до виконання в обмін на безоплатне проживання в квартирі, яка належить позивачу та його бабусі, а також посилання на надання матеріальної допомоги на утримання дітей у добровільному порядку у період його знаходження за кордоном також не були підтвердженні належними, допустимими та достатніми доказами. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Обставини існування вище вказаної домовленості відповідачем у судовому засіданні не визнані, а навпаки заперечувались, оскільки відповідач ОСОБА_5 стверджувала, що проживала у квартирі лише з причини необхідності здійснення догляду за прикутою до ліжка бабусею позивача, так як більше нікому було за нею доглядати. Також, відповідач заперечувала факт надання матеріальної допомоги позивачем на утримання дітей у добровільному порядку, у тому числі під час його знаходження за кордоном, а позивачем не надано суду допустимих доказів на підтвердження його доводів, якими могли б бути письмові докази. Показання свідка ОСОБА_9, яка до того ж на даний час є дружиною позивача, а тому, на думку суду є особою, яка заінтересована в наслідках розгляду справи, та показання свідка ОСОБА_11, якій про всі повідомлені нею суду обставини, що стосуються предмету спору, відомо лише зі слів інших осіб, не можуть вважатися належними, допустимими та достатніми доказами. Разом з тим, посилання позивача на ту обставину, що він на теперішній час опікується своєю бабусею та є єдиним годувальником сім»ї не мають правового значення при вирішенні спору по суті, оскільки обставини, що мають істотне значення при вирішенні позову про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, повинні існувати під час виникнення цієї заборгованості. Обставини, що існують на даний час, у тому числі складне матеріальне становище, що виникло після того, як заборгованість вже утворилася протягом тривалого часу і на теперішній час стягується з позивача, не можуть бути враховані судом при вирішенні спору, так як це суперечить положенням ч.2 ст. 197 СК України.
При цьому суд при вирішенні спору по суті, враховує вимоги ст.ст.12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч вказаним вимогам позивач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б свідчили про те, що в період з 2010 року по 2017 рік він не мав можливості сплачувати аліменти на утримання своїх неповнолітніх на той час дітей.
Враховуючи, що доказів тяжкої хвороби або іншої істотної обставини, які могли б бути підставою для задоволення позовних вимог про звільнення від сплати заборгованості за аліментами позивачем не надано, у задоволені позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.
Керуючись ст.ст.7, 141,180,194 , 197ч.2 Сімейного кодексу України, ст. ст. 4,5,12,76- 81, 83, 89, 259, 263-265, 268,279 ЦПК України, суд ,-
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Запорізької області або через Заводський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідкам апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 09 жовтня 2018 року.

Суддя Андрюшина Л.А.