Справа № 211/600/18
Провадження № 2/211/950/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03 вересня 2018 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Ніколенко Д.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гулько А.С.,

позивача - ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 20 липня 2015 року нею було надано відповідачу грошові кошти в сумі 1000,00 доларів США в еквіваленті за придбання квартири АДРЕСА_1, про що складено відповідну розписку. Однак вказану квартиру позивачем придбано не було, оскільки між нею з відповідачем не було укладено ніякого договору купівлі-продажу чи договору про наміри, положення якого передбачали випадки неповернення їй завдатку, останній підлягає поверненню в повному обсязі. При неодноразовому зверненні відповідачка відмовилась від повернення всієї суми коштів, тому просить на підставі ст.ст. 1046-1049 ЦК України, стягнути з ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 1000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 15.02.2018 р. становить 27022,00 грн. та відсотки за користування грошовими коштами з 14.11.2016 р. по 15.02.2018 р. в сумі 5057,93 грн.

Ухвалою суду від 08 травня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Протокольною ухвалою суду від 03.09.2018 року заяву ОСОБА_1 про зміну підстав позову та зменшення розміру позовних вимог відповідно до ч.ч.3, 5 ст.49 ЦПК України судом не було прийнято до розгляду та повернуто заявнику.

В судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову та з підстав, що викладені в ньому, наполягала на задоволенні позовних вимог. На запитання представника відповідача підтвердила, що між нею та відповідачем не укладався договір позики. Не заперечувала, що відповідач спілкувалась з нею, підтримувала зв'язок. Вона повідомила відповідача десь в листопаді 2015 року про неможливість укласти з нею договір купівлі-продажу квартири.

Відповідач та її представник заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, що викладені у відзиві на позов. Згідно наданого відзиву на позов, у липні 2015 року позивачка звернулася до неї з пропозицією купити у неї квартиру. Вони досягли згоди щодо істотних умов купівлі-продажу, в тому числі обумовили ціну продажу в сумі 15000,00 доларів США, а також строк укладення договору купівлі-продажу - до кінця серпня 2015 року. Відстрочення укладення договору було обумовлено проханням ОСОБА_1, яка в той період оформлювала кредит в банку на купівлю вказаної квартири. На підтвердження свого наміру купити квартиру, а також з метою забезпечення належної до сплати ціни продажу, ОСОБА_1 запропонувала внести завдаток в сумі 1000,00 доларів США, що і було оформлено розпискою 20.07.2015 р. Вона після отримання завдатку припинила пошук потенційних покупців своєї квартири та відмовила у розгляді пропозицій щодо її купівлі, які продовжували надходити від інших осіб у липні-вересні 2015 р. З метою отримання позивачем кредиту, вона навіть надавала банку всі необхідні документи на квартиру, та коли у жовтні 2015 р. позивач припинила їй телефонувати з приводу квартири, вона лише у листопаді цього ж року у телефонній розмові з позивачкою вияснила, що та не має можливості виконати раніше досягненні домовленості та купити її квартиру. При чому в телефонній розмові позивач підтвердила усвідомлення того, що договір купівлі-продажу квартири не укладений з її вини та отриманий відповідачкою завдаток поверненню не підлягає. Тому на підставі ч. 1 ст. 571 ЦК України, оскільки невиконання сторонами по даній справі домовленостей та зобов'язань сталося виключно з вини позивача, просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Свідок ОСОБА_4, допитана в судовому засіданні та будучи приведеною до присяги, суду пояснила, що ОСОБА_2 знає ще з попереднього місця роботи. Десь років 2,5-3 тому вона зустріла ОСОБА_2 в банку, де зараз працює, і та їй повідомила, що продає квартиру, а потенційний покупець намагається отримати кредит в цьому банку. Після тієї зустрічі ОСОБА_2 ще протягом 2-3 місяців просила її дізнатись у менеджера щодо вирішення питання по кредитуванню ОСОБА_1 Це було влітку.

Суд, вислухавши пояснення сторін та представника відповідача, допитавши свідка та дослідивши матеріали справи і інші докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, судом встановлено, що 20 липня 2015 року відповідач ОСОБА_2 отримала від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1000,00 доларів США в еквіваленті, як завдаток за купівлю квартири за адресою: АДРЕСА_2. На підтвердження отриманих коштів ОСОБА_2 надала розписку (а.с. 3 - копія розписки).

Згідно зі ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Відповідно до положень статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З матеріалів справи вбачається та визнається відповідачем, що ним надано позивачу розписку про отримання завдатку, а отже сторони дотримались письмової форми договору.

Разом з тим, Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року, 2 липня 2014 року та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від його найменування і з огляду на установлені результати - робити відповідні правові висновки.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року по справі № 308/3824/16.

Так, в обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на положення статей 1046, 1047, 1049 ЦПК України, відповідно до яких за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Однак як вбачається з розписки ОСОБА_2, вона отримала від ОСОБА_1 завдаток на купівлю квартири за адресою: АДРЕСА_3.

Жодного доказу того, що після підписання цієї розписки буде укладено інший письмовий договір позивачем не було надано.

Приписами частини першої, другої статті 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно із частиною першою статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Відповідно до частини другої статті 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов'язання.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору.

Оскільки сторони: замовник та виконавець, визначили, що грошова сума 1 000 доларів США сплачена в рахунок надання відповідачем послуг позивачу для купівлі квартири, є завдатком (згідно тексту розписки), то на цю грошову суму не може бути поширено встановлену частиною другою статті 570 ЦК України презумпцію передачі авансу і, відповідно, повинні бути застосовані правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого завдатком.

Відповідно до частини першої статті 571 ЦК України, якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора.

Судом встановлено, що купівля квартири виявилась неможливою та була відмінена саме позивачем, при цьому відповідач лише сприяла тому, щоб позивач отримала можливість на придбання належної їй квартири, що в тому числі підтверджено свідком ОСОБА_4, яка безпосередньо була допитана в судовому засіданні.

Враховуючи приписи частини першої статті 571 ЦК України, до позивача, як замовника за договором, з вини якого зобов'язання за договором було порушено, мають бути застосовані загальні наслідки у формі втрати ним завдатку (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 14 лютого 2018 року по справі №308/8734/15-ц).

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю.

При цьому, щодо посилання відповідача на письмові показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд не бере їх до уваги, оскільки ці письмові пояснення свідків порушують принцип безпосередності: так, сторони були позбавлені права ставити свідкам питання по суті вимог та предмета спору. Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не є сторонами по справі, не попереджені судом як свідки про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду.

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Оскільки рішенням суду в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 570-571 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 03.09.2018 р.

Суддя Д.М.Ніколенко