Справа № 463/116/18 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/811/2204/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року м.Львів

Справа № 463/116/18

Провадження № 22ц/811/2204/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Личаківського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 7 червня 2018 року (суддя Нор Н.В.)

у справі

за позовом ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2, з участю третьої особи Органу опіки та піклування Миколаївської РДА, про надання дозволу на виїзд за кордон без згоди батька,-

встановив:

Позивач в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 звернулась з позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд за кордон без згоди батька.Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 6 жовтня 2017 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. Відповідач безпідставно ухиляється від надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини із нею за кордон, у зв'язку з чим отримати від нього нотаріально посвідчену згоду на виїзд дочки за кордон є неможливим. Для розширення світогляду дитини, відпочинку, покращення духовного та інтелектуального розвитку як особистості, має намір відвідати з дитиною бабусю у державі Ізраїль. Однак, відповідач відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини з України. Позиція батька шкодить інтересам дочки та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості, вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Просить позов задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 7 червня 2018 року позов задоволено.

Надано дозвіл на виїзд з України за кордон в Державу Ізраїль, місто Нетанія малолітній ОСОБА_4 з матір'ю ОСОБА_3 з метою відпочинку в період з 1 червня 2018 року по 31 серпня 2018 року без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вказує, що позивач має намір змінити місце проживання дитини, а саме виїхати на постійне місце проживання разом із дитиною до країни Ізраїль, де проживає мати позивача. Вважає, що позивач позбавляє свою дитину права на сімейні зв'язки, спілкування із батьком.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 6 жовтня 2017 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Сторони є батьками неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження. Дитина проживає разом з позивачем.

Згідно розпорядження №213 від 5 травня 2017 року Миколаївської районної Державної адміністрації ОСОБА_2 надано дозвіл брати участь у вихованні дитини, зустрічатись, спілкуватись з дочкою у визначені дні.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Європейської Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої 27 лютого 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються лише в тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Регулювання сімейних відносин здійснюється з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків щодо дитини.

Згідно з ч.2 ст.150 та ст.155 СК України батьки зобов'язані піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 3 ст. ст. 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено, що оформлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків, а за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічне положення міститься у п.п. 4-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України.

Згідно з п.18 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року №231, дія якої відновлена з 15 червня 2013 року, оформлення паспорта (проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально.

Надання дозволуна виїзд дитини за кордон у супроводі матері без згоди батька відповідатиме інтересам дитини, оскільки відповідач (батько дитини) ухиляється від надання добровільної згоди на виїзд дитини за кордон, хоч мати дитини неодноразово до нього зверталася для одержання такого дозволу.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що наявність неприязних відносин з позивачем, як колишньою дружиною, є підставою для відмови у наданні згоди на тимчасові виїзди дитини за кордон.

Інших вагомих доказів відмови відповідач суду не надав і такі не здобуто при розгляді справи по суті.

Жодних фактичних даних в підтвердження намірів позивача змінити місце проживання дитини суду не надано. Не може бути визнано підтвердженням таких намірів виїзд дитини до бабусі за кордон для відпочинку.

Судом позивачу роз'яснено тимчасовий характер дозволу на виїзд дитини за кордон, а також правові наслідки його порушення згідно чинного законодавства України та міжнародно-правових актів, стороною яких є наша держава.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Таким чином, перешкод для виїзду дитини за кордон у супроводі мами в не встановлено, а цілі виїзду за кордон з метою відпочинку та можливості побачитись з бабусею, а також забезпечення можливості вивчення іноземної мови у відповідному мовному середовищі відповідають меті забезпечення всебічного та гармонійного розвитку дитини.

У відповідності до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право покинути будь-яку країну, включаючи й свою власну, і повертатися у свою країну. Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Оскільки перешкод для виїзду дитини за кордон у супроводі матері в не встановлено, та приймаючи до уваги, що цілі виїзду за кордон відповідають меті забезпечення всебічного та гармонійного розвитку дитини, а їх батько не дає згоду на виїзд дочки за кордон, чим порушує її конституційні права на свободу пересування, також враховуючи інтереси дитини, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_4 за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька в Державу Ізраїль, із матір'ю ОСОБА_3, з метою відпочинку в період з 1 червня 2018 року по 31 серпня 2018 року.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Залишити рішення Личаківського районного суду м. Львова від 7 червня 2018 рокубез змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 6 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді