Справа № 357/3432/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Л. М. ,

при секретарі Вангородська О. С.,

за участі позивача ОСОБА_1, представника позивача адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, представника відповідачу адвоката ОСОБА_4,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу,

В С Т А Н О В И В :

До суду звернувся ОСОБА_1 з цивільним позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, мотивуючи тим, що відповідач 18 жовтня 2017 року взяв у нього у борг грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн., що було еквівалентно 3 846,00 доларів США, які зобовязався повернути до 01 квітня 2018 року. Оскільки відповідач не виконав свій обовязок із повернення коштів, позивач просив суд стягнути з нього 100 000,00 грн. та судові витрати по справі у розмірі 1500,00 грн.

Відповідач ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву в якому спростовує доводи позивача тим, що між сторонами не укладався договір позики, грошові кошти реально не передавались, а сама розписка написана ним під тиском ОСОБА_1. Вказав, що він працював торговим представником на ПП «ВІРУС», де директором був ОСОБА_1. У жовтня 2017 року відповідач вирішив звільнитись з підприємства. На день звільнення залишилась заборгованість за товар, який він розвіз по торговим точкам у сумі близько 100 000,00 грн., яку мали повернути торгові точки після реалізації товару. ОСОБА_1 мав зібрати грошові кошти з торгових точок та надати їх в касу підприємства, а до того часу наполіг на написанні відповідачем розписки про отримання грошових коштів в обумовленій сумі. Після повернення коштів у касу підприємства з торгових точок, обіцяв повернути розписку ОСОБА_3, однак цього не зробив та вимагає повернення коштів, які насправді відповідач від позивача не отримував.

Позивач процесуальним правом подати відповідь на відзив не скористався.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав їх необґрунтованості, при цьому мотивували свою позицію доводами наведеними у відзиві на позовну заяву.

Суд, повно та всебічно зясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 18 жовтня 2017 року ОСОБА_3 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн., що було еквівалентно 3 846,00 доларів США, які зобовязався повернути до 01 квітня 2018 року. Вказані обставини підтверджуються оригіналом розписки. В обумовлений в розписці строк, відповідач ОСОБА_3 отримані в борг грошові кошти не повернув.

Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналогічний висновок підтриманий ВСу і у постанові від 13.12.2017р. (справа №309/3458/14-ц).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

На підставі ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

Позивач ОСОБА_1 на підтвердження заявлених вимог надав суду оригінал розписки від 18 жовтня 2017 року написаної відповідачем.

Відповідач не надав суду жодного доказу на підтвердження виконання взятих на себе зобовязань з повернення отриманих у позику грошових коштів.

ОСОБА_3 не надав суду доказів на спростування доводів позивача, а його посилання на іншу природу правовідносин, що виникли між сторонами на увагу не заслуговують.

Суд відхиляє посилання відповідача на звернення до органів прокуратури та травматологічного пункту Білоцерківського МЛ №2, оскільки ці докази не спростовують доводи позивача, та не входять до предмету доказування в рамках даної цивільної справи.

Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України, позивач поніс витрати на сплату судового збору у розмірі 1000,00 грн., що підтверджується квитанцією №103 від 03.04.2018 року, тому вказані витрати підлягають стягненню з відповідача. Витрати позивача на правову допомогу у розмірі 500,00 грн. до стягнення з відповідача не підлягають, оскільки з наданих доказів неможливо встановити, що саме в рамках цієї цивільної справи позивач поніс витрати на правову допомогу адвоката.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 133, 141, 259-268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, іпн НОМЕР_1, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, іпн НОМЕР_2, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2, борг за договором позики в сумі 100 000 / сто тисяч/ гривень та 1 000 грн судових витрат, разом 101 000 / сто одну тисячу/ гривень.

В частині вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Білоцерківський міськрайонний суд.

Повне рішення складено 09.10.2018 р.

СуддяОСОБА_5