Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 200/570/14-ц

провадження № 61-15780св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

особа, яка подавала апеляційну скаргу - комунальне підприємство «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу комунального підприємства «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року у складі судді: Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів. ОСОБА_6 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_4, третя особа -

ОСОБА_5, про визнання права власності на нерухоме майно.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2014 року у складі судді Єлісєєвої Т. О. у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право власності на нерухоме майно, а саме, магазин непродовольчих товарів літ. А-1, загальною площею 317,2 кв. м, що розташований по АДРЕСА_1. Визнано право власності ОСОБА_6 на нерухоме майно, а саме, магазин непродовольчих товарів літ.А-1, загальною площею 317,2 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 таким, що підлягає державній реєстрації уповноваженим на те органом без додаткових актів введення об'єкта в експлуатацію.

Не погодившись з цим судовим рішенням, комунальне підприємство «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради (далі - КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами») подало на нього апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження у справі.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» звернулось до суду зі скаргою на рішення суду першої інстанції зі спливом граничного річного строку з моменту оголошення судового рішення у справі, встановленого для прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування для подання апеляційної скарги.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року, КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та передати справу для розгляду до апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково кваліфікував КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради як орган місцевого самоврядування, помилково застосувавши частину третю статті 297 ЦПК України, оскільки комунальне підприємство не входить до системи місцевого самоврядування.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

03 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства засадами судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження у справі, апеляційний суд, керуючись вимогами частини третьої статі 297 ЦПК України 2004 року, виходив з того, що КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» звернулось до суду зі скаргою на рішення суду першої інстанції зі спливом граничного річного строку з моменту оголошення судового рішення у справі, встановленого для прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування для подання апеляційної скарги.

За змістом Конституції України та Закону України «Про місцеве самоврядування» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України (стаття 140 Конституції України, стаття 2 вказаного Закону).

Система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення (стаття 5 вказаного Закону).

Разом із тим, з матеріалів справи, зокрема статуту та свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, вбачається, що КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» є комунальним унітарним підприємством, створене територіальною громадою м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, має статус юридичної особи (а. с. 237, 243).

Проте, вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження, апеляційний суд помилково вважав КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» органом місцевого самоврядування.

В порушення вимог частини четвертої статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційний суд, помилково вважаючи, що особа, яка подала апеляційну скаргу, належить до суб'єктів, яким встановлено граничний річний строк на оскарження рішення суду першої інстанції, відмовив у відкритті апеляційного провадження, позбавивши при цьому КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами», який вважав, що оспорюваним судовим рішенням порушено його права, права на судовий захист.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Таким чином, вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, зокрема статут КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами», що унеможливило встановлення необхідних фактичних обставин, які мають значення для правильного визначення для особи, що подала апеляційну скаргу, строку на апеляційне оскарження, та відповідно до вимог пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та передачі справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин доводи касаційної скарги дають підстав для висновку про те, що оскаржена ухвала постановлена без додержання норм процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржену ухвалу - скасувати, а справу передати до апеляційного суду для продовження розгляду.

Керуючись статтями 400, 411, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу комунального підприємства «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року скасувати, справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта