Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 732/723/17

провадження № 61-12866 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 10 січня 2018 року у складі колегії суддів: Лакізи Г. П., Скрипки А. А., Харечко Л. К.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 15 липня 2015 року в рахунок виготовлення обладнання для виробництва паливних гранул та «ДОТ-3» (дробильного апарату) він передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 112 500,00 грн та 12 200,00 доларів США, що підтверджується відповідними розписками. Договорів купівлі-продажу або поставки між сторонами укладено не було, передача майна також не відбулась, а тому, посилаючись на положення статті 1212 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), вважав, що у ОСОБА_2 відсутні будь-які правові підстави для збереження у себе отриманих від позивача грошових коштів, а тому вони підлягають поверненню відповідачем, однак він відмовився повернути їх у добровільному порядку.

З урахуванням наведеного просив стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 434 214, 00 грн та судові витрати.

Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 26 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 434 214,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстави отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1, як попередньої оплати за поставку відповідачем обладнання відпали, відповідні договори між сторонами не укладено, обладнання не поставлено, а кошти відповідачем не повернуто. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що існуючі розписки не можуть свідчити про наявність між сторонами договірних правовідносин і невиконання відповідачем договірних зобов'язань, а отже з огляду на положення статті 1212 Цивільного кодексу України позовні вимоги позивача є обгрунтованими.

Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 10 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 26 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення статті 1212 ЦК України. Суд апеляційної інстанції зазначив, що набуття ОСОБА_2 грошових коштів відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому, певних цивільних прав та обов'язків унаслідок правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу заявлених позовних вимог. З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України.

У березні 2018 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1, у якій заявник просив скасувати постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 10 січня 2018 року та залишити в силі рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 26 жовтня 2017 року.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статті 1212 ЦК України, оскільки між позивачем та відповідачем договір не укладався. Наявність розписок не може свідчити про існування між сторонами договірних відносин, оскільки у розписках сторони не узгоджували істотні умови договору.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем не подано.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновки апеляційного суду не спростовують.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 15 липня 2015 року

ОСОБА_2 прийняв від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі

12 200,00 доларів США, що становить 35 процентів загальної суми для виготовлення обладнання для виробництва паливних гранул та підтверджується відповідною розпискою.

Крім того, 15 липня 2015 року ОСОБА_2 прийняв від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 112 500,00 грн в рахунок виготовлення «ДОТ-3» (дробильного апарату), що також підтверджується відповідною розпискою.

Вирішуючи спір суд апеляційної інстанції виходив з того, що набуття відповідачем грошових коштів в сумі 12 200,00 доларів США та 112 500,00 грн відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, унаслідок правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Суд касаційної інстанції вважає такий висновок суду правильним, оскільки судом врахована правова природа правовідносин, які виникли між сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, оскільки застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14.

Суд апеляційної інстанції правильно встановив договірну правову природу розписок, виданих ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_1, оскільки за їх змістом ОСОБА_2 отримав грошові кошти як передоплату за виготовлення обладнання. Отже, зміст розписок свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин щодо передачі у майбутньому рухомого майна, а тому відтак апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування статті 1212 ЦК України.

Посилання в касаційній скарзі на порушення апеляційним судом вимог частини першої статті 367 ЦПК України та неправильне застосування частини четвертої статті 367 ЦПК України є безпідставними, з огляду на встановлене судом апеляційної інстанції неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а тому він не був обмежений доводами апеляційної скарги.

Твердження заявника щодо невідображення апеляційним судом в оскаржуваній постанові часу і місця ухвалення та дати складання повного тексту рішення першої інстанції не можуть бути підставою для скасування правильного по суті й законного рішення (частина друга статті 410 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 10 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик