"17" липня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі
головуючого судді - Астахової О.О.
при секретарі Неділько Л.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про виселення з квартири та зняття з реєстраційного обліку, -
ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку квартири АДРЕСА_1, оскільки останній систематично порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства в сім'ї.
Свої вимоги мотивує тим, що 10 грудня 1996 року між нею та ОСОБА_3 було розірвано шлюб про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за № 1251, та видано свідоцтво НОМЕР_2, зареєстроване в Відділі реєстрації актів громадянського стану Дніпровського району м. Києва.
Від даного шлюбу у них народився син - відповідач у справі ОСОБА_2
ІНФОРМАЦІЯ_3, на підставі Розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації м. Києва від 18 червня 2004 року за № 759, позивачу було видано Ордер на жиле приміщення за № 2666, на сім'ю у складі двох осіб: на неї та сина - ОСОБА_2 на право зайняття жилого приміщення жилою площею 18,9 кв. м. 1-ї кімнати в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1.
Даний ордер на приміщення було видано у зв'язку з розділенням особового рахунку після розірвання шлюбу.
З ІНФОРМАЦІЯ_3, після отримання Ордера на жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1, відповідач проживає у вказаній квартирі, а колишній чоловік в окремій кімнаті цієї ж квартири.
Відповідач веде аморальний спосіб життя, пиячить, вчиняє сварки, бійки, трощить меблі в квартирі, вибив двері, навіть вхідні, чим регулярно вчиняє насильство в сім'ї, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності.
Разом з тим, заходи впливу неодноразово застосовані судом та правоохоронними органами виявились безрезультатними. Систематичне порушення відповідачем правил співжиття робить неможливим для інших членів сім'ї проживання з ним в квартирі.
Більше того, таке проживання відповідача становить загрозу для її життя і здоров'я, оскільки ОСОБА_2 застосовує фізичне насильство, наносить регулярні побої.
Оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач посилаючись на положення ст. 116 ЖК України просить суд про виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення, що змушує її звернутись з даним позовом до суду.
У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява. Проти ухвалення заочного рішення суду не заперечували.
Додатково представник позивача зазначив, що відповідачу на праві власності належить 1/3 частини квартири АДРЕСА_5. А відтак, останній забезпечений житлом.
У зв'язку із веденням асоціального способу життя, відповідач виносить із квартири АДРЕСА_1 особисті речі позивача та третьої особи ОСОБА_3, наносить тілесні ушкодження своїм батькам, в результаті чого здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 125 КК України. Оскільки відповідач робить неможливим їх спільне проживання, через зокрема і систематичне руйнування житлового приміщення, просить позов задовольнити.
Третя особа ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та з підстав викладених у позовній заяві та просив позов задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, про причини неявки суд не повідомив. Документів, що підтверджують поважність причин його відсутності або заяв про розгляд справи за його відсутності суду не надано. Своїм процесуальним правом на подання суду відзиву на позов відповідач також не скористався.
Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглядати і вирішувати справу відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України.
Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, третьої особи, допитавши в якості свідка ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на підставі ордеру на жиле приміщення № 2666 від 07.07.2004 року видана ОСОБА_1 на сім'ю у складі двох осіб: позивача та відповідача, який являється її сином. (а.с.8).
У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають позивач - ОСОБА_1, відповідач - ОСОБА_2 та третя особа: ОСОБА_3, який являється колишнім чоловіком позивача та батьком відповідача. (а.с.9-11).
Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення:
а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення.
б) використання його не за призначенням.
в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.
У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.
Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім'ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають.
Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.
До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.
Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.
Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.
Пленум Верховного суду України в п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу.
Як убачається зі змісту Постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 26.01.2016 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді арешту строком на одну добу. Зі змісту означеної постанови суду убачається, що відповідач 26.01.2016 року о 08 годині 45 хвилин по місцю свого проживання уквартирі АДРЕСА_1 вчинив насильство в сім'ї, яке виразилось в умисному застосуванні дій фізичного характеру щодо батька ОСОБА_3 (а.с.13).
Також, судом установлено, що відповідач з 2016 року одинадцять разів притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП за вчинення насильства в сім'ї по місцю свого проживання: у квартирі АДРЕСА_1, щодо своїх батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_3, що підтверджується відповідними Постановами Дніпровського районного суду м. Києва від 10.02.2016 року, 10.02.2016 року, 15.03.2016 року, 05.05.2016 року, 18.08.2016 року, 29.08.2016 року, 02.11.2016 року, 10.03.2017 року, 14.04.2017 року, 14.04.2017 року, 24.07.2017 року. (а.с. 14- 24).
Крім того, із виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 9909 виданої КМКЛД м. Києва убачається, що ОСОБА_1 поступила 10.04.2017 року із закритою черепно -мозковою травмою струс головного мозку, забій-гематома м'яких тканин та вибула із стаціонару 21 квітня 2017 року (а.с.25).
Як пояснила у судовому засіданні позивач, вказані тілесні ушкодження вона отримала в результаті фізичного насильства щодо неї з боку відповідача, яке мало місце 10.04.2017 року, в результаті чого були викликані правоохоронні органи.
Пояснення позивача узгоджуються із показами допитаного у суді свідка ОСОБА_3 та дослідженими судом письмовими доказами (а.с. 22,23).
Більше того, із виписки з історії хвороби ОСОБА_1 № 3100269 Олександрівської клінічної лікарні м. Києва від 09.02.2018 року убачається, що в результаті отриманих нею 09.02.2018 року тілесних ушкоджень, їй встановлено діагноз закрита черепно -мозкова травма струс головного мозку, закритий перелом кістки носу. Перелом передньої стінки правої верхньо-щелепної пазухи. Посттравматичний гематосинус з права, залишкові явища. Гематоми м'яких тканин обличчя з права.
Вказані ушкодження, зі слів позивача, вона отримала в результаті фізичного насильства застосованого щодо неї сином.
Такі пояснення позивач надавала як під час медичного обстеження 09.02.2018 року так і під час судового розгляду справи, що також узгоджується із показами допитаного у суді свідка ОСОБА_3
За положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України саме на сторони покладено обов'язок по доведенню обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
В ході розгляду справи судом достеменно встановлено, що відповідач систематично руйнує та псує житлове приміщення по місцю свого проживання, систематично порушує правила співжиття, чим робить неможливим для позивача проживання з ним в одній квартирі. При цьому застосовані до нього судом та органами поліції заходи впливу виявились безрезультними.
За положенням ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України, визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем доведено обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог, вірно обрано спосіб захисту, а відповідачем не спростовано доводи позивача.
Також судом враховано, що окрім квартири АДРЕСА_1, відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, належить на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_5. (а.с.64-67).
Тобто, ОСОБА_2 забезпечений іншим житлом.
З огляду на означене, суд приходить до висновку, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим проживання з ним позивача в одній квартирі, чим порушує права позивача на користування житлом, а застосовані до нього судом та правоохоронними органами заходи впливу виявились безрезультними.
За таких обставин позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.
На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем по оплаті судового збору у розмірі 640,00 грн. підлягають відшкодуванню відповідачем.
Керуючись ст.ст. 4, 12-13, 141, 258-259, 265, 268, 280-281, 284, 289, 352-355 ЦПК ЦПК України,ст.ст. 9, 116 ЖК України, п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про виселення з квартири та зняття з реєстраційного обліку - задовольнити.
Виселити та зняти з реєстраційного обліку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1 без надання іншого жилого приміщення.
Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити рішення суду до Апеляційного суду м. Києва, шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя О.О. Астахова