Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 174/403/16-ц

провадження № 61-21626 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Об'єднана гірничо-хімічна компанія»;

представник позивача - БородайОксана Василівна;

відповідач - ОСОБА_4;

розглянув у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2016 року у складі судді Данилюк Т. М. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2017 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року державне підприємство «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» (далі - ДП «Об'єднана гірничо-хімічна компанія») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позовна заява мотивована тим, що наказом від 9 березня 2016 року № 98 відповідач була звільнена з 11 березня 2016 року з посади інженера другої категорії кошторисно-договірного та планового бюро відділу капітального будівництва та ремонтів управління комбінату філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» ДП «Об'єднана гірничо-хімічна компанія», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» (далі - ПАТ «Об'єднана гірничо-хімічна компанія»), на підстав пункту 1 статті 40 КЗпП України. При звільненні з ОСОБА_4 було проведено повний розрахунок, нараховано та виплачено: вихідну допомогу, одноразову допомогу та матеріальну допомогу при звільненні. Не погодившись із звільненням відповідач оскаржила його до суду.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2016 року позов ОСОБА_4 до ДП «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. ОСОБА_4 поновлено на роботі з 12 березня 2016 року та стягнуто з ДП «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 9 711 грн 98 коп. У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_4 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 6 775 грн 80 коп.

Позивач вважав, що вихідна допомога у розмірі 9 711 грн 98 коп.є безпідставно набутою відповідачем і такою, що підлягає поверненню відповідно до положень статті 1212 ЦК України, оскільки підставою для задоволення позовної заяви відповідача про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу була відсутність погодження її звільнення з профспілковою організацією. Проте позивач не мав змоги отримати таке погодження, оскільки станом на 11 березня 2016 року у підприємства не було інформації про членство ОСОБА_4 у будь-якій профспілковій організації, зокрема і в первинній профспілці «Свободу праці» ДП «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» (далі - ПП «Свободу праці»). ОСОБА_4 умисно не повідомила про своє членство в ПП «Свободу праці» для того, щоб мати можливість в судовому порядку оскаржити дії позивача щодо її звільнення та безпідставно отримати додаткові кошти.

Ураховуючи викладене, ДП «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» просило суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь суму безпідставно набутих коштів у розмірі 9 711 грн 98 коп.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2016 року у задоволенні позову ДП «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів про виплату підприємством вихідної допомоги ОСОБА_4 не добровільно або внаслідок лічильної (рахункової) помилки або внаслідок недобросовісної поведінки з боку відповідача. Тому відсутні підстави для застосування статті 1215 ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2017 рокуапеляційну скаргу ПАТ «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що згідно зі статтею 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми надані фізичній особі, як засіб для існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, та виходив з того, що вихідна допомога прирівнюється до заробітної плати, а тому цю виплату слід розцінювати, як засіб для існування. При цьому судом також зазначено, що ОСОБА_4 рішенням суду поновлено на роботі як незаконно звільнену, на її користь стягнуто кошти, передбачені КЗпП України.

У лютому 2017 рокуПАТ «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення, яким позов товариства задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що отримані відповідачем грошові кошти були набуті саме унаслідок її недобросовісності.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2016 року було встановлено, що звільнення відповідачки проведено позивачем без погодження з профспілковою організацією. Проте на час прийняття наказу про звільнення у позивача була відсутня інформація про членство ОСОБА_4 у профспілковій організації, тому позивачем було прийнято рішення про її звільнення з 13 березня 2016 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України без погодження з профспілковою організацією. Про те, що відповідачка є членом профспілки позивач дізнався з листа ПП «Свободу праці» від 15 квітня 2016 року, а також із позовної заяви ОСОБА_4 про поновлення на роботі, яку товариство отримало 11 квітня 2016 року. Тобто відповідачка умисно не повідомила роботодавця про своє членство у ПП «Свободу праці» для того, щоб мати можливість в судовому порядку оскаржувати його дії щодо звільнення та безпідставно отримати додаткові кошти, що свідчить про недобросовісність відповідача.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подала до суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що судові рішення є законними і обґрунтованими. При цьому вказала, що її було звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, а згідно зі статтею 44 вказаного Кодексу при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Тобто підставою для виплати вихідної допомого є звільнення працівника з роботи з визначених законодавством підстав, а не сам наказ про таке звільнення. Виплата їй вихідної допомоги при звільненні відбулася за власної ініціативи позивача, без будь-якої арифметичної помилки при нарахуванні цієї допомоги та за відсутності з її боку будь-яких дій стосовно цієї виплати. Також зазначала, що при звільненні вона повідомляла позивача про своє членство у ПП «Свободу Праці».

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що наказом філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» ДП «Об'єднана гірничо-хімічна компанія», правонаступником якого є ПАТ «Об'єднана гірничо-хімічна компанія», від 11 березня 2016 року № 98 про припинення трудового договору ОСОБА_4 звільнена з посади інженера другої категорії кошторисно-договірного та планового бюро відділу капітального будівництва та ремонтів управління комбінату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

З наказом позивач ознайомлена 11 березня 2016 року та отримала розрахунок при звільненні, що включав виплату їй вихідної допомоги, одноразової допомоги, матеріальної допомоги та компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 46 331 грн 83 коп.

Згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Проте, рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2016 року позов ОСОБА_4 до ДП «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. ОСОБА_4 поновлено на роботі з 12 березня 2016 року та стягнуто з ДП «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 9 711 грн 98 коп. У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_4 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 6 775 грн 80 коп.

Вказаним рішенням суду встановлено, що листом від 28 січня 2016 року № 3, виготовленого на бланку ПП «Свободу праці» ДП «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» за підписом члена профспілки ОСОБА_4, тобто до звільнення, повідомлено директора філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» ДП «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» про те, що вона є членом ПП «Свободу праці» ДП «Об'єднана гірничо-хімічна компанія».

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На виконання вказаного рішення суду наказом ДП «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» від 16 травня 2016 року № 426-П скасовано наказ від 9 березня 2016 року № 98 про звільнення ОСОБА_4 та з 12 березня 2016 року поновлено ОСОБА_4 на роботі на посаді інженера другої категорії кошторисно-договірного та планового бюро відділу капітального будівництва та ремонтів управління комбінату.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зі змісту цієї норми матеріального права вбачається, що зобов'язання у зв'язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності сукупності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом.

За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав.

Відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

У статті 1215 ЦК України встановлено як загальне правило (поверненню не підлягає допомога, яка виплачена юридичною особою добровільно), так і виключення з нього - відсутність розрахункової помилки зі сторони платника та недобросовісність з боку набувача.

Наявність хоча б однієї з таких підстав виключає можливість застосування загального правила.

Тобто відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмуються, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін.

Добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншої особи, несумлінне ставлення до власних обов'язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету.

Вирішуючи спір, суди, вірно застосувавши наведені вище положення ЦК України, на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що грошові кошти ОСОБА_4 виплачені роботодавцем добровільно як вихідна допомога, а в діях працівника відсутні ознаки недобросовісності, тому відсутні передбачені статтею 1215 ЦК України підстави для їх повернення.

Доводи касаційної скарги про те, що єдиною підставою для поновлення ОСОБА_4 на роботі була відсутність погодження її звільнення з профспілковою організацією, про своє членство у якій вона навмисно не повідомила, безпідставні, оскільки судом встановлено, що листом від 28 січня 2016 року № 3 ОСОБА_4 повідомляла роботодавця про своє членство у ПП «Свободу праці», проте її лист відповідачем не було прийнято до уваги.

Крім того, ОСОБА_4 було звільнено з посади інженера другої категорії кошторисно-договірного та планового бюро відділу капітального будівництва та ремонтів управління комбінату на підставіпункт 1 статті 40 КЗпП України.

Така підстава звільнення вказує на неможливість відповідача жодним чином впливати (діями чи бездіяльністю) на прийняття роботодавцем відповідного рішення (на противагу такій причині звільнення як прогул, або звільнення за ініціативою робітника). Вихідна допомога була нарахована працівнику автоматично у зв'язку із звільненням та не потребувала від нього якихось додаткових дій, які можна було б вважати недобросовісними.

Посилання касаційної скарги на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 1 лютого 2017 року 6-2711цс16, безпідставні, оскільки стосується інших фактичних обставин справи, а саме того, що вихідна допомога виплачувалась на підставі умов колективного договору й зазначений наказ про виплату працівником було оскаржено до суду. У справі, яка переглядається, зазначених обставин не було, а єдиним доводом позивача для повернення коштів є лише те, що ОСОБА_4 не повідомила роботодавця, що вона є членом профспілкової організації, що не підтверджено матеріалами справи.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» залишити без задоволення.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк