Постанова

Іменем України

09 липня 2018 року

м. Київ

справа № 202/19403/13-ц

провадження № 61-10524св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2016 року у складі колегії суддів: Калиновського А. Б., Єлізаренко І. А., Ремеза В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2011 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «А-Банк»), ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір від 10 жовтня 2007 року б/н, згідно з яким банк надав відповідачу у строкове платне користування грошові кошти у сумі 2 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 16,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до

10 листопада 2008 року, проте в порушення умов договору, позичальник свої зобов'язання належним чином не виконав.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року б/н у розмірі 14 335,63 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 114 111,64 грн, стягнути солідарно з ПАТ «Акцент-Банк» та

ОСОБА_4 200,00 грн, а також з ОСОБА_4 - 1 950,00 грн - за надання юридичних послуг та витрат пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката та інших фахівців в галузі права.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 11 листопада 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги банка є необґрунтовані, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання відповідачем кредитного договору та отримання ним кредиту.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2015 року скасовано. Провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «А-Банк» про стягнення заборгованості закрито. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до

ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року б/н у розмірі 14 360,76 доларів США, що за курсом НБУ становить 114 311,65 грн, яка складається з: заборгованість за кредитом -

9 507,42 доларів США, що за курсом НБУ - 75 679,06 грн; заборгованість за процентами - 4 109,67 доларів США, що за курсом НБУ - 32 712,97 грн; штраф фіксована частина - 62,81 доларів США, що за курсом НБУ - 499,97 грн; штраф процентна складова - 680,85 доларів США, що за курсом НБУ - 5 419,57 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_4 отримав платіжну карту НОМЕР_1 встановленим кредитним лімітом, яка є спеціальним платіжним інструментом та користувався нею, однак заборгованість погашав частково, що призвело до виникнення заборгованості, яка підлягає стягненню. Позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_4 витрат на юридичну допомогу не підлягають задоволенню, оскільки позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження понесених витрат на юридичну допомогу у вказаному розмірі.

У липні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову до нього відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано розрахунку заборгованості з розбивкою по місяцям, тому визначити чи не пропущений строк позовної давності щодо певних платежів немає можливості, а отже позивач звернувся до суду 17 червня 2011 року, тобто поза межами загального трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Крім того, зазначав, що з текст умов надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами його під підпис ознайомлено не було, а тому вони не можуть бути частиною договору та відповідно застосовуватись до спірних правовідносин.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_4

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 10 жовтня 2007 року написав заяву до ПАТ КБ «ПриватБанк» про відкриття дебетної картки Visa (основна) та MasterCard (додаткова) у валюті USD, строк дії до 10 листопада 2008 року, сума кредитного ліміту картки

2 000,00 доларів США, базова відсоткова ставка 1,4 % в місяць із розрахунку 360 днів.

З метою забезпечення виконання вказаного кредитного договору 20 жовтня

2010 року між ПАТ «А-Банк» та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір поруки

№ 167, за умовами якого ПАТ «А-Банк» взяв на себе зобов'язання у випадку неналежного виконання боржником зобов'язань за зазначеними кредитним договором відповідати перед банком нарівні з боржником як солідарні боржники

(пункт 4 договору поруки), з розміром відповідальності поручителя перед кредитором 200,00 грн.

ОСОБА_4 10 жовтня 2007 року звернувся до ЗАТ КБ «ПриватБанк» з заявою про відкриття карти Visa (основана) та Master Card (додаткова). Договір про відкриття карткового рахунку і обслуговування платіжної карти укладений 12 жовтня 2007 року за номером SAMDN2861 та відкрито картковий рахунок

№ НОМЕР_1.

Згідно з пунктом 1 вищевказаного договору для здійснення операції за картрахунком, банк відкриває клієнту картковий рахунок та видає платіжну карту. Тип карти - Visa Platinum; вид - особиста міжнародна, валюта - USD (долар США) із встановленним лімітом 0,00 USD.

У заяві від 10 жовтня 2007 року зазначається, що клієнт - ОСОБА_4 ознайомлений та погоджується з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами, а також надає свою згоду, що заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, що затверджується його особистим підписом.

У відповідності до пункту 5.3 умов та правил надання банківських послуг банк має право змінити розмір надання на платіжну карту кредиту (кредитного ліміту).

Так у липні 2008 року встановлений кредитний ліміт у розмірі 5 000,00 доларів США.

Згідно із тарифом за відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки Visa Platinum протягом одного року, затвердженого наказом від 20 червня 2007 року № PR-2007-708, встановлюється комісія у розмірі 200,00 доларів США та

25 доларів США - щомісячно.

Пунктом 5.1.4 правил користування платіжної картки та пунктом 1 договору про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної картки «за користування кредитом, наданим клієнту, при наявності пільгового періоду, клієнт сплачує відсотки в розмірі 0,01 % річних, в рамках встановленого пільгового періоду по кожній операції.

Так, з виписки по картрахунку № НОМЕР_1 та розрахунку заборгованості видно, що 12 жовтня 2007 року списано 200,00 доларів США (комісія) та 31 жовтня 2007 року 25,00 доларів США (комісія). 01 листопада 2007 року на рахунок платіжної карти Visa Platinum надійшли кошти у розмірі 711,20 доларів США. Після чого за мінусом списаної суми (комісія), залишок після здійснення платіжної операції становить 486,20 доларів США. Надалі відповідачем здійснюються операції щодо зняття коштів з карткового рахунку, що призводить до заборгованості у розмірі

10,04 доларів США. На вказану суму (залишок заборгованості - 10,04 доларів США) нараховуються відсотки у розмірі 0,01 %.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_4 умов договору заборгованість за ним станом на 21 грудня 2010 року склала 14 360,76 доларів США (що у еквіваленті становить 114 311,64 грн), де: 9 507,42 доларів США - основний борг за кредитом; 4 109,67 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 62,81 доларів США - штраф (фіксована частина); 680,85 доларів США - штраф (процентна складова).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Відповідно до вимог чинного законодавства договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому (частина перша статті 634 ЦК України).

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає і погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Виходячи з позовних вимог, саме про такий договір зазначив банк.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Таким чином, у силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що відповідач підписав заяву та прийняв пропозицію позивача і приєднався до договору згідно із умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній заяві, таким чином сторони досягли згоди за всіх істотних умов договору, а отже, факт наявності кредитних правовідносин між сторонами доведений належним чином. Крім того, отримавши кредитні кошти, відповідач здійснював часткове погашення, що свідчить про існування між сторонами кредитних правовідносин, а отже є підставою для стягнення з позичальника отриманих ним коштів та відсотків за користування кредитом.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не надано розрахунку заборгованості з розбивкою по місяцям, тому визначити чи не пропущений строк позовної давності щодо певних платежів немає можливості, з урахуванням того, що позов подано 17 червня 2011 року, не заслуговують на увагу, оскільки строк повернення кредиту визначений договором - 10 листопада 2008 року, отже позивач звернувся з позовом у межами передбаченого законом трирічного строку позовної давності.

Наведені доводи у касаційній скарзі про те, що з текстом Умов надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами заявника під підпис ознайомлено не було, а тому вони не можуть бути частиною договору та відповідно застосовуватись до спірних правовідносин, є безпідставними, оскільки між сторонами укладено договір приєднання, і ОСОБА_4 своїм підписом у заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик