Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

місто Київ

справа № 211/1578/13

провадження № 61-20471св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцов В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (заявник)- ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 28 липня 2016 року у складі судді Бардіна О. С. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Митрофанової Л. В., Зубакової В. П., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у червні 2009 року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) про захист прав споживача, який неодноразово уточнював й доповнював під час розгляду справи.

На обґрунтування позову зазначив, що 05 березня 2007 року між ним та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

(далі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», укладено договір № KRKWGK00150673 про надання кредиту на придбання нерухомості для особистих потреб, згідно з умовами якого визначено розмір щомісячного платежу на погашення заборгованості, який складав 2 133, 50 грн. У листом від 06 березня 2009 року банк повідомив ОСОБА_3 про збільшення процентної ставки за кредитним договором з 01 лютого 2009 року до 27, 25 % й, відповідно, про збільшення щомісячного платежу до 3 067, 17 грн.Вважаючи, що відповідач збільшив процентну ставку незаконно, всупереч положенням частини другої статті 1056-1 ЦК України, порушуючи його права споживача, передбачені пунктом 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», що призвело до незаконного збільшення розміру щомісячного платежу на погашення заборгованості з 2 133, 50 грн до 3 067, 17 грн, просив суд визнати незаконним таке збільшення відповідачем процентної ставки за користування кредитом за кредитним договором від 05 березня 2007 року № KRKWGK00150673 до 27, 25 %; визнати недійсною з 09 січня 2009 року умову підпункту 2.3.1 пункту 2 кредитного договору від 05 березня 2007 року № KRKWGK00150673 щодо права банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом та зобов'язати відповідача відмінити та повернути до попереднього рівня процентну ставку (16, 08% річних) за кредитним договором, здійснивши перерахунок сплачених платежів та зарахувавши їх на погашення кредиту.

Також, позивач, посилаючись на те, що розмір щомісячного платежу в сумі 2 133, 50 грн не відповідає умовам кредитного договору й становить 2 113, 78 грн, що встановлено висновком судово-економічної експертизи від 31 березня 2016 року № 17-15, просив суд визнати недійсним пункт 7.1 кредитного договору від 05 березня 2007 року № KRKWGK00150673 в частині визначення щомісячного платежу в розмірі 2 133, 50 грн, а також зобов'язати відповідача здійснити перерахунок щомісячних платежів в сумі 2 113, 78 грн відповідно до процентної ставки 16, 08 % річних, здійснених з 23 березня 2007 року, зарахувавши їх на погашення кредиту. У заяві про доповнення до позовних вимог від 04 квітня 2016 року позивач, посилаючись на відсутність у договорі істотних умов, зокрема, щодо графіка погашення заборгованості, кредитування, що вказує на несправедливість умов укладеного кредитного договору від 05 березня 2007 року № KRKWGK00150673, просив суд визнати його недійсним в цілому.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 28 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що оспорюваний договір кредиту укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди щодо усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник ОСОБА_3 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував його умови; банк надав інформацію стосовно умов кредитування. Позичальник, підписавши кредитний договір, погодився з діючими умовами банківських та супутніх послуг. Перед підписанням кредитного договору він був повідомлений банком про умови кредитування та погодився з ними. Під час укладення кредитного договору позивач знав про умови договору та свідомо погоджувався з ними, про що свідчить його підпис у кредитному договорі.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанцій у своєму рішенні зазначив, що встановивши, що відповідачем відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), доведена наявність підстав для підвищення відсоткової ставки за укладеним між сторонами кредитним договором, дотримано порядок, передбачений умовами укладеного кредитного договору щодо повідомлення позичальника про таку зміну, а також погодження позичальника з такою зміною, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача щодо визнання недійсною з 09 січня 2009 року умову підпункту 2.3.1 пункту 2 кредитного договору № KRKWGK00150673 від 05 березня 2007 року щодо права банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом та зобов'язання відповідача відмінити та повернути до попереднього рівня процентну ставку (16, 08 % річних) за кредитним договором, здійснивши перерахунок сплачених платежів та зарахувавши їх у погашення кредиту.

Доводи апеляційної скарги представника позивача щодо нездійснення розгляду позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору від 05 березня 2007 року № KRKWGK00150673 в частині визначення щомісячного платежу в розмірі 2 133 ,50 грн, а також зобов'язання відповідача здійснити перерахунок щомісячних платежів в сумі 2 113, 78 грн відповідно до процентної ставки 16, 08 % річних, здійснених з 23 березня 2007 року, зарахувавши їх на погашення кредиту, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції ці вимоги розглянув та у їх задоволенні відмовив. Посилання на те, що висновком проведеної у справі судово-економічної експертизи від 31 березня 2016 року № 17-15 встановлена неправомірність визначення щомісячного платежу на погашення заборгованості в розмірі 2 133, 50 грн (пункт 7.1 кредитного договору), на переконання апеляційного суду, не може свідчити про невідповідність зазначеної умови договору вимогам законодавства й бути підставою для визнання кредитного договору в цій частині недійсним, оскільки саме цей розмір погодили сторони під час укладення договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України.

Встановлені обставини справи та висновки суду першої інстанції позивач під час розгляду справи в апеляційному суді не спростував, відповідних доказів не надав.Позивачем також не надано доказів на підтвердження наявності несправедливих умов в оспорюваному договорі, що є самостійною підставою для визнання його недійсним згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 28 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам законності та обґрунтованості відповідно до статті 213 ЦПК України 2004 року. Суди першої та апеляційної інстанцій не застосували до спірних правовідносин Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI. На переконання заявника, висновки судів ґрунтуються на припущеннях, оскільки судами не з'ясовані обставини, що мають значення для розгляду справи. Зокрема, повідомлення про підвищення відсоткової ставки від 31 грудня 2008 року не було направлено позичальнику за адресою, зазначеною в договорі, та на адресу його реєстрації місця проживання. Банк лише 13 березня 2009 року надіслав заявнику лист від 06 березня 2009 року № 03б/203 про можливе підвищення з 01 лютого 2009 року процентної ставки до 27, 25 % річних та встановлення суми щомісячного платежу у розмірі 3 067, 17 грн, що свідчить про порушення вимог законодавства про заборону збільшення відсоткової ставки за кредитним договором в односторонньому порядку.

Додатково заявник зазначає, що суд першої інстанції розглянув не усі пред'явлені позовні вимоги, такі порушення апеляційний суд не усунув, зокрема, на переконання ОСОБА_3, залишились нерозглянутими вимоги про визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору та про зобов'язання банку здійснити перерахунок щомісячних платежів. Крім того, сума щомісячного платежу, зазначена у кредитному договорі, не відповідає його умовам, що є підставою для визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2016 року відкрито касаційне провадження та ухвалою від 21 червня 2017 року призначено до судового розгляду.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилом статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 04 травня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 05 березня 2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено кредитний договір № KRKWGK00150673, згідно з пунктом 7 якого банк зобов'язався надати ОСОБА_3 як позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки на строк з 05 березня 2007 року до 04 березня 2022 року включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 126 250, 00 грн на придбання нерухомості житлового призначення, а також у розмірі 17 761, 00 грн на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених підпунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору зі сплатою за користування кредитом 1, 34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0, 20 відсотків від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 договору. Щомісяця у період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 2 133, 50 грн для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками за користування кредитом, винагороди. Кредит надається в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди у визначені договором строки.

У підпункті 2.3.1 кредитного договору сторони погодили, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні із курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення цього договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (за статистикою НБУ). При цьому, банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати набрання чинності зміненою процентною ставкою. Збільшення процентної ставки банком у такому порядку можливо в межах кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Судами встановлено, що розпорядженням ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», від 31 грудня 2008 року «Про зміну процентної ставки по діючих кредитах у бізнесі «Іпотечне кредитування», «Авто в кредит», виданих в гривнях» у зв'язку зі змінами на світовому фінансовому ринку та для зберігання доходів за операціями «Авто в кредит» та «Житло в кредит» прийнято рішення на оперативній нараді 25 грудня 2008 року підвищити доходність за активами, виданими у гривнях, та затвердити технологію підвищення процентної ставки по діючих кредитах. 31 грудня 2008 року за вихідним № 20.1.3.2/6-36965 ОСОБА_3 надіслано повідомлення про збільшення процентної ставки за кредитним договором до 27, 25 % річних.

Цим листом банк повідомив про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором до 27,25%, починаючи з 01 лютого 2009 року, та попередив, що у разі незгоди позичальника з таким підвищенням, він може погасити заборгованість у повному обсязі за старою відсотковою ставкою, а у разі згоди щодо зміни умов кредитування, підвищення відсоткової ставки буде здійснено з 01 лютого 2009 року без будь-яких додаткових дій.

06 березня 2009 року за вихідним № 03б/203 ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надіслано повідомлення ОСОБА_3І . про підвищення з 01 лютого 2009 року процентної ставки до 27, 25% річних. Сума щомісячного платежу склала 3 067, 17 грн. 20 березня 2009 року позичальник надіслав на адресу банку заяву про незгоду з підвищенням щомісячного платежу та просив залишити щомісячний платіж в сумі 2 133, 50 грн, на що ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 24 квітня 2009 року за вихідним № 04/2442 повідомлено, що відповідно до частини першої статті 212, частини другої статті 632 ЦК України кредитний договір, укладений між ними, має умови, за яких банк має право в односторонньому порядку підвищувати розмір процентної ставки. У випадку незгоди зі змінами роз'яснено про право ОСОБА_3 щодо розірвання договору та повернення у зв'язку з цим суми кредиту в повному обсязі.

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить із їх системного аналізу.

Відповідно до загального правила частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Отже, якщо сторони кредитного договору досягли домовленості щодо усіх його істотних умов, у тому числі щодо надання його умовами права банку на збільшення в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У спірних правовідносинах така процедура передбачена умовами підпункту 2.3.1 кредитного договору.

Судами враховано, що відносини між сторонами виникли з приводу споживчого кредитування, кредит позивачу надавався названою кредитною установою на споживчі цілі, а отже на відносини між учасниками розгляду цього спору поширюються правила законодавства про захист прав споживачів.

За правилами частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV, чинного на момент зміни процентної ставки) у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів із дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

У частині четвертій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» законодавцем запроваджене імперативне правило, застосовуване до споживчих правовідносин, яким визначаються правові наслідки неповідомлення або неналежного повідомлення банком позичальника-споживача про будь-яку зміну відсоткової ставки за кредитом. Єдиним наслідком недотримання банком (кредитною установою) порядку запровадження відсоткової ставки за кредитом є недійсність такого правочину.

Верховний Суд визнає висновки судів про належне сповіщення позичальника про зміну відсоткової ставки необґрунтованими, оскільки вони не відповідають правовому висновку Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2315цс16, підстав відступити від якого Верховним Судом не встановлено, а отже, він визнається обов'язковим у цій справі.

У наведеному правовому висновку визначено, за яких умов зміна відсоткової ставки вважається чинною. Зокрема, у разі підвищення банком відсоткової ставки з'ясуванню підлягають дотримання визначеної договором процедури підвищення відсоткової ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв'язку

(далі - Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155 (чинних на момент зміни відсоткової ставки) рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.

Згідно з пунктом 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що посвідчує особу.

З огляду на зазначене боржник вважається належно повідомленим про збільшення банком розміру відсоткової ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Відповідач судам першої та апеляційної інстанцій не надав доказів на спростування доводів позивача про належне сповіщення позичальника про зміну відсоткової ставки за повідомленням від 31 грудня 2008 року. При цьому таке повідомлення не може однозначно розцінюватись як рішення про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором до 27, 25 % річних, оскільки містить умови збільшення відсоткової ставки з 01 лютого 2009 року до 16, 08%, 22, 21 % та 27, 25% за умови вчинення позичальником тих чи інших дій в період до 01 лютого 2009 року.

Як встановлено судами, повідомлення про підвищення з 01 лютого 2009 року процентної ставки за кредитним договором до 27, 25% річних направлено позичальнику лише 06 березня 2009 року, що становить більше ніж 7 днів з дати набрання чинності зміненою процентною ставкою за договором.

Визначаючи співвідношення між положеннями укладеного сторонами договору (підпункту 2.3.1) та правилами частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV), Верховний Суд керується правилом частини третьої статті 6 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За правилом частини четвертої наведеної статті положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються й до односторонніх правочинів.

У досліджуваних правовідносинах обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства - частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV) - підтверджується їх змістом, оскільки цією імперативною правовою нормою визначено, що недотримання її вимог має наслідком недійсність будь-якого правочину.

В оцінці правової природи рішення про збільшення в односторонньому порядку з 01 лютого 2009 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відсоткової ставки за кредитом Верховний Суд виходить з того, що таке рішення є правочином, оскільки є дією особи, що спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (стаття 202 ЦК України). Така дія передбачена в укладеному кредитному договорі як підстава зміни його умов банком в односторонньому порядку.

Таким чином, актом цивільного законодавства встановлене застосовуване до спірних правовідносин імперативне правило, що не може бути змінене договором сторін, яким врегульовано порядок набрання чинності запроваджуваними банком змінами відсоткової ставки за кредитом у споживчих правовідносинах.

З огляду на наведене суди першої та апеляційної інстанцій зробили необґрунтований висновок про дотримання банком процедури сповіщення позичальника про зміну відсоткової ставки та, що в результаті призвело до викладення висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про визнання незаконним збільшення відсоткової ставки, зобов'язання банку повернути до попереднього рівня процентну ставку, здійснити перерахунок здійснених платежів, зарахувавши їх на погашення кредиту.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Верховний Суд врахував, що на момент направлення повідомлення про зміну відсоткової ставки, 06 березня 2009 року, набрала чинності стаття 1056-1 ЦК України, відповідно до частин першої та другої якої (в редакції Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI, які набрали чинності 09 січня 2009 року) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що з моменту набрання чинності змін до ЦК України банк був обмежений у праві приймати рішення про збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку. Якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Законом № 661-VІ та з дотриманням процедури сповіщення позичальника з моменту набрання чинності збільшеної відсоткової ставки за кредитом.

Банк під час розгляду справи не надав доказів та не довів дотримання ним вимог законодавства щодо порядку та процедури збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, що дає підстави для висновку про недійсність рішення як правочину про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором.

Верховний Суд у визначенні справедливого рішення у справі керується правилами статті 5 ЦПК України, відповідно до яких здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, норми національного правового засобу мають стосуватися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавати відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов'язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Враховуючи, що позивач як на правову підставу позову посилався, у тому числі й на статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено недійсність зміни відсоткової ставки у разі недотримання процедури її зміни, Верховний Суд зробив висновок про необхідність скасування оскаржуваних судових рішень в частині визнання недійсним збільшення відсоткової ставки та зобов'язання банку повернути до попереднього рівня процентну ставку за кредитним договором й здійснити перерахунок за кредитним договором.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновку судової експертизи про розмір щомісячного платежу Верховний Суд відхиляє та визнає їх такими, що зводяться виключно до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги, що суди не розглянули частину позовних вимог ОСОБА_3, зокрема щодо недійсності пункту 7.1 кредитного договору та зобов'язання здійснити перерахунок за кредитним договором. Суди досліджували питання дійсності всього договору, у тому числі і окремого його пункту, та встановили, що ОСОБА_3, підписуючи кредитний договір, дав згоду на умови, передбачені у ньому.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 28 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року в частині позовних вимог про визнання незаконним підвищення відсоткової ставки та зобов'язання здійснити перерахунок скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати недійсним збільшення в односторонньому порядку з 01 лютого 2009 року Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» відсоткової ставки з 16, 08 % річних до 27, 25 % річних за користування кредитом згідно з кредитним договором від 05 березня 2007 року № KRKWGK00150673, укладеним між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3.

Зобов'язати Публічне акціонерне товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» здійснити перерахунок суми заборгованості за кредитним договором від 05 березня 2007 року № KRKWGK00150673, укладеним між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 із застосуванням відсоткової ставки 16, 08 % річних за користування кредитом згідно з умовами кредитного договору від 05 березня 2007 року № KRKWGK00150673.

В іншій частині рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 28 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик