Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 755/21759/15-ц

провадження № 61-35476св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_4, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року у складі судді: Арапіної Н. Є. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року у складі колегії суддів Заришняк Г. М., Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 18 413,02 грн, витрати на проведення автотехнічної експертизи у розмірі 2 942,40 грн, витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 1 200,00 грн, моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн та судовий збір в сумі 458,80 грн. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року це рішення Дніпровського районного суду м. Києва 08 квітня 2014 року залишено без змін та додатково стягнуто з ОСОБА_3 судові витрати за проведення судової автотехнічної експертизи у розмірі 2 767,50 грн.

На виконання вказаних рішень Дніпровським районним судом м. Києва були видані виконавчі листа, на підставі яких ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві були відкриті виконавчі провадження № 47777663 та № 47784438. До цього часу відповідачем борг не повернуто. Позивач просила задовольнити позов та стягнути інфляційні втрати за період з 23 березня 2012 року по 30 квітня 2016 року у розмірі 16 934,96 грн, три відсотки річних у розмірі 2 393,39 грн та судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що дія частини другої статті 625 ЦК України не поширюється на відносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року залишено без змін.

Ухвала мотивована тим, що при наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень статті 625 ЦК України, тому дія частини другої статті 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

У січні 2017 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_4 подала касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення і ухвалити нове про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що зобов'язання виникло не із рішення суду, а із факту заподіяння шкоди, тому це зобов'язання є грошовим і положення статті 625 ЦК України повинні застосовуватися до таких відносин.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У лютому 2017 року ОСОБА_3 надав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить відхилити касаційну скаргу і оскаржене рішення залишити без змін. Заперечення мотивовані безпідставністю касаційної скарги, оскільки стаття 625 ЦК України поширюється на відносини між сторонами, які виникли на підставі рішення суду, що підтверджується висновком Верховного Суду України у постанові від 13 січня 2015 року у справі № 6-3019цс15. Вказує, що положення статті 625 ЦК України не застосовуються до деліктних відносин. Крім того, зазначає, що ОСОБА_2 не висувала йому вимогу згідно частини другої статті 625 ЦК України.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року справа призначена до судового розгляду.

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 18 413,02 грн, витрати на проведення автотехнічної експертизи у розмірі 2 942,40 грн, витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 1 200,00 грн, моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн та судовий збір у розмірі 458,80 грн.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року вказане рішення Дніпровського районного суду м. Києва залишено без змін та додатково стягнуто з ОСОБА_3 судові витрати за проведення судової автотехнічної експертизи у розмірі 2 767,50 грн.

22 травня 2015 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист на примусове виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року у справі № 755/27798/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: СТдВ «Гарантія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

09 липня 2015 року державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Світенко С. М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 47784438 на примусове виконання виконавчого листа № 755/27798/13-ц. 13 квітня 2016 року старшим державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Рудьковською О. С. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Згідно довідки державного виконавця № 9175 від 13 квітня 2016 року станом на 13 квітня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року в добровільному порядку боржником не виконано. Лист від стягувача про сплату боргу не надходив та згідно книги обліку депозитних сум кошти на депозитний рахунок, де боржником є ОСОБА_3, не надходили.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд зробив висновок, що дія частини другої статті 625 ЦК України не поширюється на відносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

У пунктах 44 та 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що «стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення».

Встановивши, що між сторонами виникло зобов'язання про відшкодування шкоди, апеляційний суд зробив помилковий висновок, що дія частини другої статті 625 ЦК України не поширюється на ці відносини.

Оскільки апеляційний суд не перевірив періоду прострочення виконання грошового зобов'язання, правильності нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, ухвалу апеляційного суду скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року скасувати.

Справу № 755/21759/15-ц передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції ухвала Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило