Справа № 128/1670/17
Провадження № 22-ц/772/1380/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Медяний В. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 рокуСправа № 128/1670/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Берегового О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 квітня 2018 року (головуючий суддя Ганкіна І.А.), ухвалене о 10:45 год. у приміщенні Вінницького районного суду Вінницької області, у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

встановив:

Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.8 ч.1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

У червні 2017 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_4 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписав заяву № б/н від 12 липня 2011 року, згідно із якою отримав кредитну картку «Універсальна».

26 жовтня 2015 року відповідачу було переоформлено кредитну карту на престижну кредитну картку «Універсальна Gold» та відкрито картковий рахунок, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 42,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позивач зазначає, що своїм підписом у заяві відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

Також позивач вказує, що свої зобов'язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, в зв'язку з чим станом на 13 червня 2017 року він має заборгованість перед позивачем у розмірі 37 581,03 грн., з яких: 13 889,71 грн. - тіло кредиту; 4 210,90 грн. - відсотки за користування кредитом; 17 214,66 грн. - пеня, а також штрафи: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1 765,76 грн. - штраф (процентна складова).

Добровільно погашати заборгованість за вищевказаним кредитним договором відповідач відмовляється, в зв'язку з чим позивач змушений звернутись до суду з даним позовом та просить суд стягнути з відповідача на його користь зазначену суму боргу.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 06 квітня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, рах. № 3111 (для погашення заборгованості та судових витрат), МФО № 305299), заборгованість в розмірі 37 581 (тридцять сім тисяч п'ятсот вісімдесят одну) грн. 03 коп. за кредитним договором № б/н від 12 липня 2011 року.

Стягнуто з ОСОБА_4, судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1 600 гривень.

Відповідач оскаржив дане рішення суду в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до нього відмовити у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_4 та його представник - адвокат ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Ткач Ю.А., заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України.

Згідно з вимогами статті 263 ЦПК України (діючої редакції) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Апеляційний суд переконаний, що таким вимогам рішення суду першої інстанції повністю відповідає.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.ст. 12, 76, 81 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України (діюча редакція) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що відповідачем недотримано умов укладеного кредитного договору, чим порушено право позивача, та дійшов обґрунтованого висновку, що вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 37 581,03 грн. відповідає вимогам закону та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною першою статті 627 та частиною першою статті 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписав заяву № б/н від 12 липня 2011 року, чим підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 7).

Підписавши вказану анкету-заяву позивач також підтвердив, що ознайомлений із змістом Умов і Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді, про що зазначено у самій анкеті-заяві.

Проаналізувавши вказані вище положення законодавства України, а також врахувавши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4, підписавши анкету-заяву, погодився з тим, що дана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг складає договір приєднання, що свідчить про дотримання форми договору, визначеної законом.

В зв'язку із цим суд, вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, щодо недоведення позивачем до ОСОБА_4 інформації про умови кредитування та правила надання банківських послуг. Так само безпідставними є твердження апелянта про ненадання позивачем доказів укладення кредитного договору.

Із виписки про рух коштів основної карти НОМЕР_2 що міститься в матеріалах справи, убачається, що Банк виконав свої зобов'язання за договором, надав ОСОБА_4 можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Зі свого боку, відповідач активно користувався кредитними коштами, оплачував покупки, послуги зв'язку, здійснював перекази коштів через Приват 24 та зняття готівки в банкоматах (а.с. 55-68).

Матеріали справи містять надані відповідачем копії витягів з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт (а.с. 8-23).

Відповідно до пунктів 2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 вказаних Умов та Правил надання банківських послуг Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і Клієнт дає Банку згоду в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт, а приєднання до цього Договору шляхом підписання Клієнтом Анкети-заяви є прямою і безумовною згодою Клієнта щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком.

Одержання виписок про стан картрахунків і про здійснені операції за картрахунками є обов'язком позичальника відповідно до п. 1.1.2.1.5 Умов та Правил надання банківських послуг, а несвоєчасне отримання таких виписок не звільняє позичальника від виконання зобов'язань за договором.

Таким чином, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, щодо того, що Банк безпідставно підвищив кредитний ліміт та не повідомив про це належним чином відповідача.

Крім того за умовами п. 1.1.2.1.6. у разі незгоди зі змінами Правил та/або Тарифів Банку позичальник має право звернутися до Банку для розірвання Договору і погасити заборгованість, що виникла перед Банком, у тому числі й заборгованість, що виникла протягом 30 днів з моменту повернення карток, виданих Держателю картки і його довіреним особам. У разі незгоди зі списанням коштів з картрахунка інформувати (також письмово, якщо вирішення питання передбачає таку необхідність) Банк про це протягом тридцяти п'яти днів з моменту списання.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач підтвердив, що зі свого боку він не звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» ні з приводу незгоди із збільшеним кредитним лімітом, ні з приводу отримання відповідних виписок по рахунку та інформації щодо порядку зарахування сплачених ним на погашення заборгованості коштів для вирішення ситуації, що склалася, та недопущення порушення з його боку умов договору і як наслідок нарахування штрафних санкцій.

Твердження відповідача, що підвищені штрафні санкції нараховувалися банком виходячи із збільшеного кредитного ліміту є помилковими, оскільки за умовами договору відсотки за користування кредитними коштами нараховуються на залишок заборгованості за кредитом, а пеня від суми загальної заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України що порушення зобов'язання є його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Згідно з п. 1.1.5.21 Умов і правил надання банківських послуг якщо в інших розділах не встановлено іншого, при непогашенні кредиту в строк, встановлений графіком погашення кредиту, процентів і винагороди, заборгованість в частині своєчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою, на прострочену суму кредиту нараховується пеня, розрахунок якої проводиться відповідно до розміру, встановленого в заяві на приєднання до цього договору для відсотків, з дня виникнення простроченої заборгованості.

Відповідно до п. 1.1.5.25 Умов і правил надання банківських послуг за несвоєчасну оплату послуг, передбачених цим договором, Умовами і правилами клієнт сплачує банку за кожен випадок пеню в розмірі 0,1 % від суми заборгованості, але не вище подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який платиться пеня, за кожен день прострочки.

Згідно з п. 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг при порушення клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків і комісій.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, який виходячи із системного аналізу правових норм, врахувавши доводи сторін, дійшов висновку про законність застосування одночасно штрафу та пені, оскільки це є лише формами неустойки, а не окремими видами юридичної відповідальності, та застосовуються за порушення різних умов одного й того ж договору, при чому має місце різний характер правопорушень.

Законом не встановлено обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із принципом свободи укладення договору визначеним ст. 627 ЦК, за змістом якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частинами першою та третьою статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності стягнення неустойки, нарахованої поза межами спеціального строку позовної давності в один рік є безпідставними, оскільки із наданого позивачем розрахунку убачається, що штрафні санкції банком нараховувались лише протягом одного року, тобто в межах строку позовної давності, що узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-1138цс15; від 3 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд стягнув надмірно велику суму штрафних санкцій, що перевищує суму боргу із посиланням на положення Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умов договору», що, на думку апелянта, веде до визнання даної умови договору недійсним, суд відхиляє, оскільки перед підписанням даного договору відповідач мав можливість ознайомитися з умовами кредитування, та власноруч поставив підпис. Це цілком узгоджується із позицію Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, згідно з якою, якщо банк не порушив порядок інформування про умови споживчого кредиту, Закон України «Про захист прав споживачів не застосовується». Зазначену позицію підтвердив Верховний Суд у справі № 569/423/15-ц (постанова від 05 березня 2018 року). Крім того, суд звертає увагу, що положення вказаного закону щодо несправедливих умов договорів є самостійними підставами визнання договорів недійсними, однак ОСОБА_4 з таким позовом до суду не звертався.

Твердження апелянта про те, що, сплативши кошти на зальну суму 34 952, 71 грн., він погасив даний кредит не заслуговують на увагу, оскільки із наданої банком виписки по рахунку убачається, що відповідач дійсно здійснював платежі для погашення кредитної заборгованості, які відповідно до умов договору спрямовувалися банком першочергово на погашення відсотків та штрафних санкцій, однак при цьому відповідач продовжував активно використовувати кредитні кошти, тим самим збільшуючи тіло кредиту.

При цьому, відповідач не скористався своїм правом на проведення судової експертизи для визначення сукупної вартості кредиту та перевірки правильності нарахування банком сум заборгованості за кредитом та штрафних санкцій.

Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості, покладений в основу судового рішення судом першої інстанції та виписка по рахунку, долучена до матеріалів справи, не спростовані відповідачем під час апеляційного розгляду справи.

Таким чином, доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга позивача не містить.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд першої інстанції керуючись нормами ст. 141 ЦПК України, правильно виходив з того, що оскільки позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1600 грн., він підлягає стягненню з відповідача на його користь у рахунок відшкодування понесених судових витрат, пов'язаних із сплатою судового збору, що відповідає вимогам ЦПК України.

За таких обставин суд апеляційної інстанції повністю погоджується з висновками суду першої інстанції та переконаний, що доводи апеляційної скарги, наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим місцевим судом по справі справедливим та законним рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду у даній справі, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору, не спростовують і не дають підстав для висновку про неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невірну правову оцінку обставинам справи та порушення норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду у даній справі підлягає залишенню без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 вересня 2018 року.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ О.Ю. Береговий

Згідно з оригіналом: