Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

місто Київ

справа № 210/849/15-ц

провадження № 61-17752св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «БАНК ФОРУМ»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2016 року у складі судді Чайкіної О. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2017 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Митрофанової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «БАНК ФОРУМ»

(далі - ПАТ «БАНК ФОРУМ», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, просило стягнути з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 21 вересня 2007 року № 0247/07/05-CL в сумі 357 373, 66 дол. США, з яких прострочена заборгованість з повернення кредитних коштів - 215 065, 66 дол. США, поточна заборгованість - 142 308, 00 дол. США, пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати відсотків - 2 278 167, 13 грн та за порушення пункту 3.3.7 кредитного договору - 5 000, 00 грн; стягнути з ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 21 вересня 2007 року № 0247/07/05-CL у сумі 357 373, 66 дол. США, з яких прострочена заборгованість з повернення кредитних коштів - 215 065, 66 дол. США, поточна заборгованість - 142 308, 00 дол. США, пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати відсотків - 2 278 167, 13 грн та за порушення пункту 3.3.7 кредитного договору - 5 000, 00 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 21 вересня 2007 року між Акціонерним комерційний банком «Форум» (далі - АКБ «Форум»), правонаступником якого є ПАТ «БАНК ФОРУМ», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 0247/07/05-CL, згідно з умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 382 500, 00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення кредиту 20 вересня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за згаданим кредитним договором, 21 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 0247-П, згідно з умовами якого ОСОБА_4 поручилась перед АКБ «Форум» відповідати за виконання позичальником ОСОБА_3 усіх його зобов'язань за кредитним договором.

ОСОБА_3 належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконував, у результаті чого станом на 04 лютого 2015 року заборгованість позичальника перед банком склала 357 373, 66 дол. США, з яких: прострочена заборгованість з повернення кредитних коштів - 215 065, 66 дол. США, поточна заборгованість з повернення кредитних коштів - 142 308, 00 дол. США, пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати відсотків - 2 278 167, 13 грн та за порушення умов кредитного договору, зокрема підпункту 3.3.7 - 5000, 00 грн.

Як на правові підстави позову банк посилався на статті 1, 3, 11, 13-16, 192, 509, 525, 526, 530, 533, 549, 551, 610-612, 625, 627-629, 1048-1050, 1054 ЦК України.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «БАНК ФОРУМ» про визнання договору поруки від 21 вересня 2007 року № 0247-П припиненим.

Зустрічний позов обґрунтовувався тим, що у зв'язку з порушенням позичальником строків повернення кредиту, що встановлені кредитним договором (графіком погашення), та виникненням заборгованості банк використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України право на вимогу дострокового повернення кредиту, надіславши 12 лютого 2009 року позичальнику і поручителю повідомлення про дострокове повернення усієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів в тридцятиденний строк, тобто до 12 березня 2009 року. У зв'язку зі зміною банком на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений пунктом 4.1 договору поруки однорічний строк пред'явлення вимоги до поручителя підлягає обраховуванню від зазначеної дати.

Як на правові підстави позову ОСОБА_4 посилалася на положення статей 256, 258, 266, 559, 1050 ЦК України.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «БАНК ФОРУМ» відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено, визнано договір поруки від 21 вересня 2007 року№ 0247-П, укладений між АКБ «Форум» (правонаступник ПАТ «БАНК ФОРУМ») і ОСОБА_4, припиненим. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позов подано до суду з пропуском позовної давності, про застосування якої заявив відповідач ОСОБА_3, оскільки 12 лютого 2009 року банк направив боржнику претензію (вимогу) про дострокове виконання умов кредитного договору, а позов подано 05 березня 2015 року. Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції керувався правилами статті 599 ЦК України й виходив з того, що банк змінив строк виконання основного зобов'язання, встановивши його 12 березня 2009 року, а оскільки протягом одного року після його спливу банк не пред'явив вимоги до поручителя про погашення кредитної заборгованості, то порука вважається припиненою.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначив, що направлення 18 лютого 2015 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БАНК ФОРУМ» ОСОБА_3 вимоги про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором не має правового значення для вирішення цього спору, оскільки банк у порядку частини другої статті 1050 ЦК України та пункту 5.3 укладеного кредитного договору скористався своїм правом на зміну строку виконання зобов'язань у 2009 році. Доводи апеляційної скарги про переривання позовної давності вчиненням виконавчого напису судом відхилено, оскільки згідно з частиною другою статті 264 ЦК України позовна давність переривається лише у разі пред'явлення позову, а не здійснення будь-яких інших дій. З огляду на преклюзивний характер строку поруки, цим обумовлюється припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов'язання. Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «БАНК ФОРУМ» просило скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги первісного позову у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам законності та обґрунтованості, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували усіх фактичних обставин справи, не надали належної оцінки доказам у справі та неправильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права. Суди, на переконання заявника, не врахували, що позовна давність переривалася від дати вчинення виконавчого напису нотаріуса. Банк наділений правом самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, чим скористався у 2010 та 2015 роках. При цьому, на переконання банку, частина четверта статті 559 ЦК України не містить умов щодо порядку та форми звернення до поручителя з вимогою про виконання зобов'язання позичальника, а тому вимога до поручителя пред'явлена у передбачений договором строк.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та ухвалою від 07 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 19 квітня 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «БАНК ФОРУМ», та ОСОБА_3 21 вересня 2007 року укладено кредитний договір № 0247/07/05-CL, відповідно умов до якого банк надав ОСОБА_3 кредит у сумі 382 500, 00 дол. США на умовах сплати позичальником 13 % річних за користування кредитними ресурсами зі строком повернення кредиту до 20 вересня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань між АКБ «Форум» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір № 0247-І, предметом якого є належне ОСОБА_3 на праві приватної власності нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Також між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 0247-П, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується у разі невиконання або порушення виконання боржником своїх зобов'язань перед кредитором погасити заборгованість за кредитним договором, а саме: суму кредиту, нараховані проценти за кредитом, відсотки з простроченої позиції (штраф, пеня) та інші платежі, передбачені кредитним договором.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором 12 лютого 2009 року АКБ «Форум» направив на адресу відповідачів претензію та вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості упродовж тридцятиденного терміну.

Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І. А. 28 грудня 2010 року за заявою ПАТ «БАНК ФОРУМ» вчинено виконавчий напис № 6330 та звернуто стягнення заборгованості в розмірі 397 268, 20 дол. США, що еквівалентно 3 141 676, 37 грн, на нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, житловий будинок, загальною площею 393, 2 кв.м, житловою площею 147, 5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 16 червня 2014 року прийнято рішення № 49 про початок ліквідації ПАТ «БАНК ФОРУМ» з 16 червня 2014 року.

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» 18 лютого 2015 року направлено ОСОБА_3 вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором.

Верховний Суд в оцінці доводів касаційної скарги врахував, що, встановивши фактичні обставини, суди першої та апеляційної інстанцій дали належну оцінку таким обставинам.

Щодо правових підстав стягнення заборгованості з позичальника.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення виконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Відповідно до пункту 5.3 кредитного договору сторони домовилися, що невиконання або неналежне виконання позичальником зобов'язань по поверненню суми кредиту, сплаті процентів та інших зобов'язань, передбачених пунктом 3.3 цього договору, є умовами, при настанні яких припиняється кредитування банком позичальника, а позичальник здійснює повернення отриманих кредитних коштів банку, сплачує банку проценти за користування кредитними коштами. Для цього банк надає під розписку уповноваженій особі або надсилає рекомендованим листом позичальнику письмову вимогу про повернення позичальником кредитних коштів, сплату ним процентів за користування кредитними коштами з можливим нарахуванням штрафних санкцій та пені. У випадку непогашення зазначеної у вимозі суми, банк по закінченню 15-ти денного строку з дати надіслання такої вимоги, звертає стягнення на заставне майно у розмірі наданих кредитних коштів, заборгованості зі сплати процентів, неустойки, збитків та інших витрат банку у порядку, визначеному цим договором, договором застави та чинним законодавством України. За правилами пункту 7.5 кредитного договору усі зміни та доповнення до цього договору, крім випадків, набувають чинності тільки за умови укладення в письмовій формі та підписання сторонами, крім випадків, передбачених пунктами 5.1, 5.2, 5.3 цього договору, вносяться шляхом укладення в письмовій формі додаткових угод, які стають невід'ємною частиною цього договору.

Таким чином, виникнення обов'язку з дострокового виконання зобов'язання пов'язується (згідно з умовами, погодженими сторонами договору) саме з направленням позичальнику вимоги, а не з його отриманням та виконанням. Відповідачі під час розгляду справи визнали, що отримали вимоги 13 лютого 2009 року. Такі обставини банк не заперечував, а тому змінений строк дострокового виконання основного зобов'язання настав 28 лютого 2009 року. Банк скористався своїм правом на захист, звернувшись до нотаріуса з проханням вчинення виконавчого напису, який, в подальшому, пред'явлено ним до виконання державному виконавцю.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову в частині вимог, пред'явлених до ОСОБА_3, суди першої та апеляційної інстанцій врахували, що банк скористався своїм правом вимоги дострокового повернення кредиту у 2009 році, з позовом звернувся до суду лише у 2015 році, а тому пропустив позовну давність, про що і заявив відповідач під час розгляду справи у суді першої інстанції.

За правилами статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Відповідно до правила частини четвертої статті 267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зважаючи на наведене, враховуючи, що з вимогою про дострокове виконання основного зобов'язання банк звернувся у 2009 році, пред'явивши позов до відповідачів про стягнення заборгованості у 2015 році, банк пропустив позовну давність, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про переривання перебігу позовної давності вчиненням нотаріусом виконавчого напису Верховний Суд відхиляє, оскільки за правилами частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається пред'явленням позову. При цьому виконавчий напис за правовою природою та змістом не є тотожний позову, а тому вчинення виконавчого напису не перериває перебігу позовної давності.

При цьому виконання виконавчого напису боржником не свідчить про визнання боргу позичальником, оскільки звернення стягнення на майно за обставинами справи відбувалось в межах виконавчого провадження, що дає підстави для висновку про здійснення примусового виконання виконавчого напису, а не вчинення дій, що свідчать про визнання боргу боржником.

Зважаючи на наведене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про пропуск позовної давності в частині позовних вимог, пред'явлених до ОСОБА_3, є обґрунтованими.

Щодо правових підстав припинення поруки.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК Українисловосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання

(у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК Українистроком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом із тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує поняття «термін», який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

У пункті 4.1 договору поруки, укладеного між АКБ «Форум» та ОСОБА_4, передбачено, що порука припиняється: з припиненням зобов'язань за кредитним договором; якщо кредитор протягом одного року від дня настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором не пред'явить вимог до поручителя; в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Судами установлено, що 12 лютого 2009 року банк надіслав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 претензію та повідомлення відповідно, в яких повідомив про наявність заборгованості позичальника за кредитом та відсотками, про нарахування пені, а також про те, що у разі її непогашення в 30-денний строк банк прийме рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та на грошові кошти поручителя, чим змінив строк виконання основного зобов'язання. Відповідачі підтвердили отримання цих повідомлень 13 лютого 2009 року, на що посилались у запереченнях проти позову та в зустрічному позові, надавши такі претензії та повідомлення суду. Факт направлення позичальнику та поручителю претензії та повідомлення у 2009 році банк не заперечував.

Враховуючи, що договором поруки передбачено один рік від дня настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором для пред'явлення вимоги до поручителя, а з позовом банк звернувся 05 березня 2015 року, порука у спірних правовідносинах припинилася, що дає підстави для переконання про обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Сторони визначили відповідні правила у договорі, встановили обов'язкові для обох сторін правила поведінки, яких вони повинні дотримуватися. Сторони врегулювали свої відносини за правилами частини третьої статті 6 ЦК України на власний розсуд. При цьому зміст вимоги банка, направленої до позичальника та поручителю, не може розглядатися в якості підстави зміни інших умов кредитного договору, окрім зміни умов щодо строку його виконання; саме в цьому й полягає правовий сенс такої вимоги кредитора.

Враховуючи, що зазначене рішення про дострокове повернення кредитних коштів приймалося саме банком, тому незалежно від того, чи отримали позичальник та поручитель такі повідомлення, згадані зміни настали та є обов'язковими для позивача. Це зумовлювало обов'язок банка пред'явити позов до поручителя протягом одного року, починаючи від дати, визначеної в договорі, задля забезпечення права вимоги до поручителя.

Пред'явивши вимогу про погашення простроченої заборгованості та в разі її несплати настання дострокового виконання основного зобов'язання, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й протягом одного року, починаючи від цієї дати, був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя.

Таким чином, якщо кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, то передбачений договором строк пред'явлення вимоги до поручителя в один рік підлягає обрахуванню від цієї дати.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи Верховним Судом не встановлено.

В оцінці поведінки сторін суд має керуватися положеннями частини третьої статті 509 ЦК України, за змістом якої зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що відповідним чином має впливати на порядок та спосіб виконання сторонами власних зобов'язань. За правилом же статті 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно, кожна сторона у договірному зобов'язанні має діяти розсудливо та добросовісно, розуміючи значення своїх дій та беручи на себе усі їхні юридичні наслідки.

Зважаючи на встановлення правильного застосування норм матеріального права судами першої та апеляційної інстанцій, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, Верховний Суд зробив висновок про необґрунтованість вимог касаційної скарги про скасування рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2017 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик