АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 22-ц/796/5528/2 Головуючий у 1-й інстанції - Букіна О.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 серпня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В. , Ящук Т.І.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська О.Г. про визнання недійсним договору купівлі продажу та витребування майна, -

в с т а н о в и в :

Позивач пред'явив позов до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі - продажу та витребування майна.

Разом з позовною заявою представником позивача було подано заяву про забезпечення позову, в якій він просив:

- накласти арешт на нерухоме майно - квартиру № АДРЕСА_1;

- до набрання чинності рішенням у справі заборонити всім державним реєстраторам прав на нерухоме майно та нотаріусам, як спеціальним суб'єктам, на яких покладаються (делегуються) функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які дії щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав, похідних від права власності, вносити будь-які зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо нерухомого майна - квартири № АДРЕСА_1;

- до набрання чинності рішенням у справі заборонити відповідачу ОСОБА_1 вселяти в квартиру АДРЕСА_1, та реєструвати в ній будь-яких осіб, проникати та входити до вказаної квартири, іншим чином користуватися, володіти та розпоряджатися нею, в тому числі укладати договори іпотеки, оренди, купівлі-продажу, дарування тощо з третіми особами.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 06 лютого 2018 року, залишено без змін судом апеляційної інстанції, заяву про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1. В іншій частині заяви - відмовлено.

22.05.2018 року представникОСОБА_1 керуючись ч. 3 ст. 154 ЦПК України подав заяву про зустрічне забезпечення позову, яка мотивована тим, що позивач ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації та є його постійним місцем проживання, у позивача відсутнє на території України зареєстроване місце проживання (перебування) та нерухоме майно, за рахунок якого можливо відшкодувати вірогідні збитки, яких понесе відповідач у разі відмови в задоволенні позову. Крім того ОСОБА_1 несе витрати за комунальні платежі та у зв'язку з накладенням арешту на спірну квартиру не може передати її в оренду та отримувати дохід, а також має душевні хвилювання з приводу позбавлення його нерухомого майна, так як наслідок моральні збитки. Пославшись на вказані обставини, представник заявника просив зобов»язати ОСОБА_2 внести на депозитний рахунок суду першої інстанції грошові кошти в розмірі 2 494 221,00 грн..

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 06 лютого 2018 року в задоволенні заявиОСОБА_1 про зустрічне забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду, відповідач - ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняту нову про задоволення заяви. Вважає, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою з тих підстав, що оскільки позивач є громадянином Російської Федерації та постійно проживає і має зареєстроване місце проживання у м. Санкт-Петербурзі, у позивача відсутнє на території України зареєстроване місце проживання (перебування) та нерухоме майно, за рахунок якого можливо відшкодувати вірогідні збитки, яких понесе відповідач у разі відмови в задоволенні позову, то відповідно до ч. 3 ст. 154 ЦПК України суд зобов'язаний застосувати зустрічне забезпечення, тобто дана норма встановлює беззаперечний імперативний обов'язок суду застосувати зустрічне забезпечення .

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити ухвалу суду першої інстанції від 23.05.2018 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з посиланням на дотримання судом норм процесуального права при вирішення заяви ОСОБА_1 про зустрічне забезпечення позову.

Перевіривши відповідність оскаржуваної ухвали нормам процесуального права,дослідивши матеріали справи, обговоривши обставини справи, Апеляційний суд міста Києва, який діє відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» приходить до наступного.

Установлено, що ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений 25.05.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., зареєстрований в реєстрі за № 500 та витребувати вказану квартиру від ОСОБА_1 на свою користь, обґрунтовуючи позов тим, що вказане нерухоме майно перебувало у його власності з моменту його побудови, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 26.10.2011 року за № 1213-С/КІ, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу КМР (КМДА). У листопаді 2017 року йому стало відомо, що його квартира продана і новим власником є ОСОБА_1, хоча він нікому квартиру не продавав та на територію України багато років не приїжджав, маючи постійне місце проживання на території Російської Федерації у м. Санкт-Петербурзі. 22.11.2017 року по даному факту була викликана слідчо-оперативна група Солом'янського управління поліції, внаслідок чого квартира була опечатана слідчим ОСОБА_4.. При проведенні слідчих дій стало відомо, що квартира двічі відчужувалася у травні на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2017 року, а 01.09.2017 року на користь ОСОБА_1. Зазначаючи, що квартира вибула з його володіння поза його волею, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 25.05.2017 року та витребувати від ОСОБА_1 на його користь спірну квартиру на підставі ст.. 388 ЦК України.

Судом першої інстанції 06.02.2018 року на квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт.

Відповідно частин 1-3 ст. 154 ЦПК України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Суд зобов'язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або

2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 154 ЦПК України, розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв'язку із забезпеченням позову.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про зустрічне забезпечення, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не обґрунтовано суми збитків, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, що застосовані судом в ухвалі від 06.02.2018 року, а саме - накладення арешту на спірну квартиру при даному предметі спору, врахувавши при цьому характер спірних правовідносин, тривалість перебування справи у суді, відсутність обґрунтовування розміру збитків, яких може зазнати відповідач у зв'язку із забезпечення позову, недоведеність необхідності у його застосуванні.

Суд апеляційної інстанції вважає такий висновок суду відповідним нормам процесуального права, зокрема ст. 154 ЦПК України.

Аргумент апеляційної скарги про те, що сам факт відсутності у позивача зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження майна на території України встановлює обов'язок суду застосувати зустрічне забезпечення,на увагу не заслуговує, оскільки ч. 3 ст. 154 ЦПК України перебуває у взаємозв'язку із ч. 5 ст. 154 ЦПК України.

Саме із цього і виходив суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні заяви.

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду про необґрунтованість суми збитків та необхідність їх застосування, оскільки будучи на даний час власником спірної квартири та користуючись нею, відповідач в силу чинного законодавства зобов'язаний сплачувати комунальні платежі, внаслідок чого зазначена заявником підстава не може розцінюватись як збиток.

Не може розцінюватись як збиток і неможливість, як про це зазначає заявник, передачі спірної квартири в оренду, наслідком чого є неотримання відповідачем доходу, оскільки накладення арешту на спірне майно є перешкодою лише для відчуження майна.

Стосовно аргументу апеляційної скарги про те, що внаслідок надуманого та безпідставного позову, а також приниження честі, гідності та ділової репутації відповідача ОСОБА_1 описуваними у позовній заяві міркуваннями позивача, відповідачу завдано моральної шкоди у сумі 100 000 грн., що також, на його думку, є збитком, то суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

ОСОБА_2, вважаючи свої права порушеними звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_1, розгляд справи відбувається відповідно до норм процесуального права, на підставі яких і забезпечено позов.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий : Судді: