Провадження № 22-ц/801/305/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 грудня 2018 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 жовтня 2018 року, ухвалене в місті Вінниці під головуванням судді Борисюк І.Е., повний текст якого складений цього ж дня,

в справі №127/18221/18

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (позивач)

до ОСОБА_3 (відповідач),

про стягнення заборгованості

встановив:

В липні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 20 травня 2008 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір № VIW3AN10600112, відповідно до якого останній отримав в кредит 10 710, 17 доларів США на термін до 19.05.2015 року.

У порушення умов договору відповідач належним чином зобов'язання не виконує, у зв'язку з чим виникла заборгованість, що й стало підставою для звернення до суду.

Просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 530, 35 доларів США, з яких: 2 169, 89 доларів США - заборгованість за кредитом; 44, 08 доларів США - заборгованість по відсотках; 9, 11 доларів США - заборгованість по комісії; 3 987, 17 доларів - пеня; 9, 59 доларів США - штраф (фіксована частина); 310, 51 доларів США - штраф (процентна складова), а також судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду від 09 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість по кредитно-заставному договору № VIW3AN10600112 від 20.05.2008 року в сумі 6201 (шість тисяч двісті один) долар США 14 центів, з яких: 2169,89 доларів США - заборгованість за кредитом; 44,08 доларів США - заборгованість по відсотках; 3987,17 доларів - пеня.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості по комісії в сумі 9,11 доларів США, штрафу (фіксована частина) в сумі 9,59 доларів США та штрафу (процентна складова) в сумі 310,51 доларів США - відмовити.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір в сумі 2 425 (дві тисячі чотириста двадцять п'ять) гривень 91 копійка.

Судовий збір в сумі 128 (сто двадцять вісім) гривень 76 копійок залишено за Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк».

Не погодившись із рішенням відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення і ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що задовольняючи вимоги банку про стягнення кредитної заборгованості, суд зробив висновок про наявність такої заборгованості на підставі кредитного договору та розрахунку заборгованості, наданого позивачем, який на думку скаржника не можуть бути належним та допустимим доказом.

Крім того, скаржник вважає, що позивач звернувся до суду із позовом з пропуском строку позовної давності, який сплив 19 травня 2018 року. При цьому в апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить застосувати до спірних правовідносин частину 3 статті 267 ЦК України.

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» не скористалось своїм правом надання відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року встановлено в розмірі 1762 грн.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову в дані справі визначається сумою, яка стягується - 170311,49 грн., що є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (176000 грн.), спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає вказаним вимогам

Судом встановлено, що 20.05.2008 року між ЗАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений кредитно-заставний договір №VIW3AN10600112, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 10710,17 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а. с. 9-15).

Відповідно до нової редакції статуту Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» останнє є правонаступником за всіма правами і обов'язками Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (а.. 22).

Крім того, судом перевірено та встановлено, що заборгованість відповідача станом на 20.05.2015 (дата закінчення строку кредитування) і станом на 13.06.2018 (дата здійснення позивачем розрахунку заборгованості) становить 2194,89 доларів США по тілу кредиту та 44,08 доларів США - по відсотках за користування кредитом. Таким чином, враховуючи вищевказане позивачем правомірно здійснено нарахування відсотків за користування кредитом по 19.05.2015 (включно) і тим самим вірно визначено заборгованість по кредиту на час звернення до суду.

Отже, між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитного договору, та регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами цивільного кодексу щодо зобов`язань.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору - п. 17.1.5 сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 19.05.2015 року.

Відтак, у межах строку кредитування до 19.05.2015 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами з 20 по 24 число кожного місяця (п. 17.1.9, п. 17.8 кредитного договору). Починаючи з 20.05.2015 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов'язання. Так, судом встановлено, що 20.05.2008 року сторони уклали кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав строком до 19.05.2015 року кредитні кошти в іноземній валюті у розмірі 10710,17 доларів США, які зобов'язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 15,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві з 20 по 24 числа кожного місяця кошти у сумі 233, 63 доларів США (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Умовами кредитно-заставного договору № VIW3AN10600112 від 20.05.2008 року визначено порядок розрахунків по кредиту.

Згідно з п. 14.2 і п. 14.3 вищевказаного кредитного договору у випадку порушення п. 6.2.2, п. 6.2.3 і 6.2.4 цього договору позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки.

Відповідно до п. 14.9 кредитно-заставного договору №VIW3AN10600112 від 20.05.2008 року при порушенні будь-якого грошового зобов'язання за договором понад 30 календарних днів банк має право нараховувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку штраф у розмірі 250,00 гривень + 5% від суми невиконаного зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідно до п. 3.6 Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (в редакції чинній на момент укладення кредитно-заставного договору № VIW3AN10600112 від 20.05.2008), банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

В матеріалах справи відсутні відомості, що призначення винагороди (комісії) - за вчинення дій, відмінних від дій, вказаних у п. 3.6 Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (в редакції чинній на момент укладення кредитно-заставного договору № VIW3AN10600112 від 20.05.2008 року).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому законодавством визначено кілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (ст. 215 ЦК України).

За положеннями ч. 2 ст. 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону «Про захист прав споживачів» та Закону «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10.06.2017.

За положеннями абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення кредитного договору), кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у розумінні цього закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у розумінні цього закону, є нікчемною.

Таким чином, встановлення п. 17.1.8 кредитно-заставного договору № VIW3AN10600112 від 20.05.2008 року винагород суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», які діяли як на час укладення кредитного договору, так і на час звернення позивача до суду, зокрема й Закону України «Про споживче кредитування», оскільки такі винагороди не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні цих законів, а тому ці умови є нікчемними.

Як вбачається з розрахунку, штраф в розмірі 5% нараховано позивачем, зокрема, на суму заборгованості з урахуванням суми пені та комісії. Однак, нарахування штрафу, в тому числі, й на пеню, є неприпустимим, оскільки штраф та пеня є різновидом неустойки як юридичної відповідальності. Також, неправомірним є й нарахування штрафу на комісію, стягнення якої передбачено положеннями кредитного договору, які, як встановлено судом, є нікчемними.

Таким чином вірним є висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в сумі 2169,89 доларів США, заборгованості по відсотках - 44,08 доларів США та відмови в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь банку штрафу в загальній сумі 320,10 доларів США (фіксована ставка + процентна складова), та комісії в сумі 9,11 доларів США.

Разом з тим, задовольняючи позов в частині стягнення з відповідача 3987,17 доларів США пені за не своєчасність виконання зобов'язання за договором суд першої інстанції не врахував наступне.

Відповідно до вимог статті 551 частини 3 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення зазначеної норми закону свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Крім того, пунктом 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Із розрахунку суми заборгованості наданого позивачем вбачається, що заборгованість ОСОБА_3 становить 6530,35 доларів США, де тіло кредиту складає- 2169,89 дол. США, при цьому розмір неустойки (пені) становить 3987,17 дол. США.

Отже встановивши, що розмір пені, нарахований позивачем перевищує розмір основної суми заборгованості на 54%, апеляційний суд вважає за доцільне зменшити розмір пені до 1084,95 дол. США., тобто до 50% заборгованості.

Посилання скаржника на неможливість подати ним відзив на позовну заяву разом із заявою про застосування строків позовної давності через порушення судом першої інстанції норм процесуального права не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З урахуванням вимог статті 274 ЦПК України судом першої інстанції ухвалою від 06 серпня 2018 року, яка відповідає вимогам статті 187 ЦПК України, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи провести у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі.

Зазначена ухвала направлена судом відповідачеві ОСОБА_3 за адресою зазначеною у позовній заяві вул. І.Богуна, 163 м. Вінниця та отримана останнім, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, з підписом у рядку «особисто», а тому посилання скаржника на відсутність його за місцем проживання, а відтак отримання копії ухвали невідомою особою є безпідставними та не підтверджені належними доказами.

Щодо заявленого в апеляційній скарзі клопотання про застосування строків позовної давності апеляційна інстанція вважає зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного) - стаття 257 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Проте, нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Отже рішення суду першої інстанції слід змінити в частині суми пені, яка підлягає до стягнення.

З відповідача ОСОБА_3 на користь банку слід стягнути заборгованість за кредитним договором №VIW3AN10600112 від 20.05.2008 року в сумі 4207,55 доларів США з яких: 2169,89 доларів США - заборгованість за кредитом; 44,08 доларів США - заборгованість по відсотках; 1993,58 доларів США - пеня.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В зв'язку з частковим задоволенням вимог апеляційної скарги і частковою зміною судового рішення, судові витрати по справі також підлягають перерозподілу пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Так, банком сплачено за подання позовної заяви 2554,67 грн., а відповідачем - 3832,50 грн. за подання апеляційної скарги. При цьому банком заявлені вимоги на суму 6530,35 дол. США або 170311,49 грн., а з яких судом задоволено вимоги на суму 3748,92 дол. США (57,41%). Тому з відповідача на користь банку підлягає стягненню судовий збір в сумі 1466,64 грн. (2554,67*57,41/100), а з банку на користь відповідача - 1632,26 грн. (3832,50*42,59/100).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України суд зобов'язує сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні, а тому з позивача слід стягнути на користь відповідача 165,62 грн. (1632,26-1466,64).

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 жовтня 2016 року змінити в частині стягнення пені, загальної суми заборгованості за кредитно-заставним договором і розподілу судових витрат, зазначивши при цьому, що до стягнення з відповідача підлягає пеня в сумі 1084,95 доларів США, а загальна сума заборгованості за договором складає 3748,92 доларів США.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса місця проживання: АДРЕСА_1 різницю судових витрат в сумі 165,62 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий Стадник І.М.

Судді Міхасішин І.В.

Войтко Ю.Б.

Повний текст постанови складено 28.12.2018 року