Справа № 158/656/18 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О.К.
Провадження № 22-ц/773/839/18 Категорія: 59 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 травня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обгрунтовував тим, що 24 березня 2016 року він домовився з відповідачем про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку. Позивач передав відповідачу кошти у розмірі 2000 дол. США, про що останній написав розписку. В подальшому договір купівлі-продажу житлового будинку укладено не було.

Позивач також зазначав, що йому стало відомо про те, що відповідач не має свідоцтва про право власності на вказаний будинок, а тому він передумав купувати будинок і попросив відповідача повернути передані йому грошові кошти в розмірі 2000 дол. США.

Посилаючись на те, що відповідач в добровільному порядку відмовляється повернути безпідставно отримані ним грошові кошти, позивач просив суд стягнути з відповідача в його користь грошові кошти, передані останньому в якості авансу, у розмірі 2000 дол. США (52 187,80 грн. за офіційним курсом НБУ станом на момент подачі позову) та стягнути сплачений ним судовий збір.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясуванням судом обставин, які мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, а також доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що зміст розписки свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин щодо купівлі-продажу у майбутньому нерухомого майна, а тому є достатні та належні правові підстави набуття відповідачем спірних коштів.

Такий висновок суду першої інстанції не відповідає встановленим обставинам справи та зроблений з порушенням норм матеріального права.

В судовому засіданні установлено, що в березні 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 була досягнута попередня домовленість щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться по вул. Партизанській, 5а в смт. Ратно Волинської області.

З метою гарантованого придбання вказаного будинку позивач передав відповідачу авансову суму в рахунок купівлі житла у розмірі 2000 дол. США, про що відповідач 24 березня 2016 року написав розписку (а.с.5).

Із вказаної розписки убачається, що відповідач ОСОБА_2 отримав у позивача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 2000 дол. США за продаж житлового будинку і протягом календарного місяця зобовязувався підготувати необхідні документи для оформлення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу зазначеного житлового будинку (а.с.5).

Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Таким чином, за правилами частини 1 статті 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Відповідно до статті 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає і способом платежу, і способом забезпечення виконання зобовязання.

Внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Отже, відповідно до зазначених положень закону попередній договір необхідно укладати у формі, яка встановлена для основного договору, яким є договір купівлі-продажу житлового будинку, тобто у письмовій формі з нотаріальним посвідченням.

Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 547 ЦК України), тобто порушення вимоги про письмову форму правочину про завдаток тягне його недійсність, нікчемність. Тому здійснення правочину щодо завдатку не може доказуватись навіть розпискою одержувача завдатку. Правочин щодо завдатку повинен індивідуалізувати забезпечуване завдатком зобовязання і містити вказівку на суму завдатку.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що між позивачем і відповідачем не був укладений правочин про завдаток, а тому висновки суду про те, що зміст розписки свідчить про наявність між сторонами договірних відносин щодо купівлі продажу у майбутньому нерухомого майна, в звязку з чим відповідач, на думку суду першої інстанції, на відповідних правових підставах набув грошові кошти, зроблені з порушенням вимог закону.

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 авансового платежу в розмірі 2000 дол. США.

Авансовий платіж ОСОБА_1 було здійснено у розмірі 2000 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на час звернення позивача до суду складає 52 187, 80 грн. (з розрахунку 2 609,39 грн. за 100 дол. США). А тому до стягнення з відповідача в користь позивача слід стягнути 52 187, 80 грн. та 704, 80 грн. витрат понесених витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 травня 2018 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 52 187, 80 грн. (пятдесят дві тисячі сто вісімдесят сім гривень) та 704, 80 грн. понесених витрат по сплаті судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий

Судді

Повне судове рішення складено 20 липня 2018 року.