Постанова

Іменем України

21 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 520/5338/14-ц

провадження № 61-13891св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5, ОСОБА_6 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2014 року у складі судді Прохорова П. А. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2016 року у складі колегії суддів: Артеменка І. А., Суворова В. О., Сватаненка В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 27 травня 2011 року між сторонами було укладено попередній договір щодо подальшого укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна. На виконання зазначеного договору позивачем було передано ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі

119 700,00 грн, що в еквіваленті становить 15 000,00 доларів США за курсом НБУ. Згідно з умовами попереднього договору основний договір купівлі-продажу повинен бути укладений сторонами не пізніше 20 липня 2011 року, а у разі, коли відповідач відмовиться продавати обумовлене майно, останній зобов'язаний повернути позивачу грошові кошти у гривневому еквіваленті з розрахунку 15 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день розрахунку. 20 липня 2011 року основний договір купівлі-продажу сторони не уклали, а відповідач ухиляється від повернення отриманих ним коштів, які підлягають поверненню згідно умов попереднього договору.

На підставі зазначеного та з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі, еквівалентному 15 000,00 доларів США за курсом валют, встановленим на дату ухвалення рішення, компенсацію втрат від інфляції та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, судові витрати у розмірі 1 826,69 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня

2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в загальному розмірі 214 763,55 грн. Вирішено питання щодо розподілу по справі судових витрат.

Судові рішення мотивовані тим, що, оскільки між сторонами договір купівлі-продажу нерухомого майна укладено не було, то передані ОСОБА_4 кошти за попереднім договором підлягають поверненню, також мають бути стягнені 3 ь% річних (частина друга статті 625 ЦК України).

У касаційній скарзі, поданій 05 квітня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_5, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій стягнули з відповідача грошові кошти в розмірі 214 763,55 грн з порушенням умов попереднього договору. Зазначає, що позивачем не було доведено жодними доказами, що він ухилявся від укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Також вказує на те, що позивачем не було доведено той факт, що грошові кошти в розмірі 119 700,00 грн отримувались ним чи ОСОБА_7, яка укладала попередній договір від імені ОСОБА_5 Також додав, що суди необґрунтовано застосували положення частини другої статті 625 та статтю 635 ЦК України.

15 червня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу представника ОСОБА_4, ОСОБА_8, мотивовані тим, що ОСОБА_5 не надано належних доказів для скасування заочного рішення суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції. Посилання на те, що ні відповідач, ні ОСОБА_7 не отримували ніяких коштів від позивача не відповідають дійсності та спростовуються пунктом

4 попереднього договору. Також зазначає, що ОСОБА_5 намагається ввести суд в оману шляхом перекручування фактичних обставин справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом установлено, що 27 травня 2011 року ОСОБА_4 та

ОСОБА_5, від імені якого діяла ОСОБА_7, уклали попередній договір про зобов'язання ОСОБА_5 передати у власність

ОСОБА_4 домоволодіння АДРЕСА_1, та земельну ділянку, на якій це домоволодіння розташоване, загальною площею 0,0987 га, та укласти в майбутньому договір купівлі-продажу вказаного майна.

Попередній договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г. Л. та зареєстрований у реєстрі за № 1701.

З пункту 5 попереднього договору вбачається, що сторони домовилися про укладення основного договору купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 у строк до 20 липня 2011 року.

ОСОБА_4 передав відповідачу в особі його представника грошові кошти в розмірі 119 700,00 грн, що еквіваленті 15 000,00 доларів США, необхідні для підготовки нерухомого майна для купівлі-продажу відповідно до пункту

4 договору.

У пункті 10 попереднього договору сторони домовилися, що у разі, коли одна із сторін буде необґрунтовано ухилятись від укладення основного договору, то така сторона зобов'язана відшкодувати іншій стороні збитки та штрафні санкції, зокрема, у разі, якщо ОСОБА_5 відмовиться продавати вказану нерухомість, то грошова сума, сплачена відповідно до пункту

4 попереднього договору, підлягає поверненню ОСОБА_4

Згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07 липня 2014 року № 23914877 основний договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами не укладено, змін або доповнень до попередньої угоди не погоджено та сума, що еквівалентна 15 000,00 доларів США, відповідачем позивачу не повернена.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України 2004 року, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частинами першою, третьою статті 635 ЦК України попереднім

є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладання основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (частина друга статті 635 ЦК України 2004 року).

Як відомо з матеріалів справи, після укладення попереднього договору сторони не вчинили ніяких дій, спрямованих на укладення основного договору, до 20 липня 2011 року та станом на дату розгляду справи договір купівлі-продажу між ними укладено не було, а отже, кошти, передані відповідачу, підлягають поверненню, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК Українивиконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК Українизавдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов'язання.

Правила статті 570 ЦК Українипоширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Оскільки між сторонами не було укладено договір купівлі-продажу, а вони лише домовились укласти такий договір у майбутньому, то передана відповідачу грошова сума (забезпечуваний платіж) у розмірі 119 700,00 грн, що еквівалентна 15 000,00 доларів США, є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, від 25 вересня

2012 року у справі № 6-82цс13.

Частиною другою статті 533 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку стосовно того, що кошти, передані відповідачу, є авансом та підлягають поверненню позивачу у розмірі 196 234,73 грн, що еквівалентно 15 000,00 доларів США.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Проте, оскількиіндекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором в національній валюті - гривні, а не в іноземній або еквіваленту до іноземної валюти, а тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що задоволенню відповідно до частини другої статті 625 ЦК України підлягають лише вимоги позивача щодо стягнення 3 % річних.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що ні відповідач, ні ОСОБА_7, яка діяла від його імені, не отримували від позивача ніяких грошових коштів, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зі змісту пункту 4 попереднього договору вбачається, що ОСОБА_5 - в особі представника отримав 119 700,00 грн, що еквівалентні 15 000,00 доларів США під час підписання попереднього договору і цей факт не потребує підтверджень додатковими доказами.

Крім того, судом не може бути взято до уваги посилання відповідача на те, що від укладання договору купівлі-продажу ухилявся саме позивач.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами

є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Згідно з положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті

60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Проте всупереч вказаним положенням відповідачем не наданого жодного доказу, який підтвердив би факт ухиляння позивача від укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо немає підстав для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5, ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик