Справа № 510/1574/17 Р І Ш Е Н Н Я
18.07.2018 року Ренійський районний суд Одеської області У складі: головуючого судді - Сорокіна К.В.,
при секретарі - Івановій Н.С.,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду в місті Рені справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету позову ОСОБА_3) про визнання права власності на майно, -
Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про визнання права власності на житловий будинок № 6 по вул.. Суворова в п. Кирган Ренійського району Одеської області в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України, оскільки він добросовісно, безперервно та відкрито, на протязі більше ніж 10 років, володіє даним житловим будинком.
Позивач у підготовче судове засідання не зявився, від представника позивача ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.
Відповідачка по справі, у підготовче судове засідання не зявилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі.
Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету позову, у підготовче судове засідання не зявилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутність, не заперечує проти задоволення позовних вимог.
Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.
Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про смерть ОСОБА_5, помер 25.09.2000 р.; копія свідоцтва про народження ОСОБА_5, батько ОСОБА_6, мати ОСОБА_7; копія свідоцтва про народження ОСОБА_3, батько ОСОБА_5, мати ОСОБА_8; копія технічного паспарту на квартиру АДРЕСА_1, власник ОСОБА_1; копія договору дарування від 11.08.2004 р., згідно якого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 подарували ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1; копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, згідно якого власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1; копія технічного паспорту на житловий будинок по вул.. Суворова, 6 в п. Кирган Ренійського району Одеської області, власник ОСОБА_6; копія нотаріально не посвідченого договору міни від 20.06.2007 р., згідно якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснили обмін нерухомим майном, а саме житловим будинком по вул.. Суворова, 6 в п. Кирган Ренійського району Одеської області та квартирою № 1 по вул.. 28 Червня, 235 в м. Рені Одеської області; копія звіту ПП «Експерт Центр «Авант» про проведення незалежної оцінки вартості житлового будинку по вул.. Суворова, 6 в п. Кирган Ренійського району Одеської області, вартість складає 110000 грн.
Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що у червні 2007 р. позивач із відповідачкою уклали договір міни, який не було посвідчено нотаріально, згідно якого позивач передав відповідачці квартиру АДРЕСА_1, а відповідачка передала позивачу житловий будинок по вул.. Суворова, 6 в п. Кирган Ренійського району Одеської області. Умови договору міни сторонами були виконані, позивач з того часу відкрито та безперервно володіє даним обєктом нерухомості, вважаючи себе фактичним власником будинку. Позивач неодноразово звертався до відповідачки з проханням переоформити житловий будинок належним чином, однак вона кожен раз посилалась на брак часу. Пізніше, позивач зясував, що відповідачка, на момент укладення договору міни, не була власником нерухомого майна, а придбала його, не оформлюючи договір, у третьої особи ОСОБА_3, який його успадкував його після смерті ОСОБА_6, однак спадщину не оформив. На сьогоднішній день позивач продовжує проживати у даному житловому будинку, відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за будинком, утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонти, сплачує комунальні платежі. З 2007 р. відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги, або інші правонаступники власника майна жодного разу не витребували майно, вимог до позивача щодо його повернення не висували, не заперечували проти ремонту житлового будинку. Оскільки позивач більш ніж 10 років добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, він вважає, що за ним може бути визнано право власності на житловий будинок № 6 по вул.. Суворова в п. Кирган Ренійського району Одеської області, в порядку ст.. 344 ЦК України.
Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження у судовому засіданні.
Ст. 344 ч. 1 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищего спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.
Відповідно до ч. 9 Постанови, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Ч. 1 ст. 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно з ч. 3 цієї статті, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено ЦК України.
Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.
Як встановлено судом позивач з 2007 р. добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується житловим будинком № 6 по вул.. Суворова в п. Кирган Ренійського району Одеської області, який йому було передано відповідачкою відповідно до договору міни від 20.06.2007 р., однак правочин належним чином не оформили. У звязку з тим, що відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги, та яка є спадкоємцем даного обєкту нерухомості, не висувають вимоги про повернення нерухомого майна, погодились із позовними вимогами, суд приходить до висновку, що позивач є добросовісним володільцем нерухомого майна. Факт володіння нерухомим майном позивач не приховував. Тобто на протязі 10 років позивач добросовісно, безперервно та відкрито володіє даним нерухомим майном, таким чином є правові підстави для визнання за ним права власності на нерухоме майно за набувальною давністю в порядку ч. 1 ст. 344 ЦК України.
Відповідно до вимог ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання за ним право власності на житловий будинок № 6 по вул.. Суворова в п. Кирган Ренійського району Одеської області за набувальною давністю є правомірними і законними, виходять із правовідносин, повязаних з набуттям права власності. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено.
Виходячи з вищевикладеного,
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 328, 344, 397 ЦК України (2003 р.), Постанова Пленуму Вищего спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд -
В И Р І Ш И В :
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок № 6 по вул.. Суворова в п. Кирган Ренійського району Одеської області, загальною площею 53,00 кв.м, підсобною площею 16,20 кв. м., житловою площею 36,80 кв.м., який складається в цілому з : будинок житловий літ. А, веранда літ. а, літня кухня ліь. Б, навіс літ. б, гараж літ. В, тамбур літ. Д, сарай літ. Г, вбиральня літ. Ж, сарай літ. З, погріб літ. з, з1, огорожа № 1,24, споруда № 3.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К.В. Сорокін