справа № 179/2156/18
провадження № 2/179/998/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 грудня 2018 року Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Кошлі А.О.,
при секретарі Бондар О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Комунальник» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,
Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, в якому, просив стягнути з останнього на свою користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 6178,49 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 1612,26 коп., та моральну шкоду у розмірі 372,06 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він працював в Комунальному підприємстві «Комунальник» Магдалинівської селищної ради Дніпропетровської області (далі КП «Комунальник»). При звільненні йому була нарахована заробітна плата за період квітень-вересень 2018 р. в сумі 6178,49 грн., але не виплачена внаслідок відсутності грошових коштів, що призвело до необхідності звернення до суду з позовом та стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні. Позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогами провести розрахунок з ним, однак його вимоги залишились частково без уваги. 17 грудня 2018 р. йому було виплачено заробітну плату в розмірі 6178,49 грн., тому заборгованість по заробітній платі відсутня. Крім того, позивач не мав можливості утримувати свою родину, що спричинило йому переживання, а тому просить виплатити йому моральну шкоду завдану неправомірними діями відповідача у розмірі 372,06 грн.
Позивач, судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення суду. Також надав письмову заяву, в якій вказав, що суму заборгованості по заробітній платі 6178,49 грн. йому виплачено, тому прохає стягнути з відповідача лише 1612,26 грн. середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та 372,06 грн. моральної шкоди.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність, а також відзив не подавав, у зв`язку із чим, суд, враховуючи згоду позивача, ухвалив відповідно до ст. 280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду.
На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини.
02 листопада 2017 року позивач був прийнятий на роботу до КП «Комунальник» на посаду інженера ВТВ. 01 квітня 2018 р. переведено з посади інженера ВТВ на посаду майстра. (а. с. 4).
25 вересня 2018 року позивача наказом № 67 від 25 вересня 2018 року звільнено з посади майстра КП «Комунальник» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. (а. с. 5).
Розмір заборгованості КП «Комунальник» перед відповідачем по заробітній платі складає станом на 01.10.2018 р. 6178,49 грн. (а. с. 6). Однак у своїй заяві ОСОБА_1 вказав, що 6178,49 грн. заборгованості йому виплачено. (а. с. 21)
Спір про розмір сум, що належать виплаті позивачу від відповідача при його звільненні між сторонами відсутній.
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні судом враховується, що згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Суд враховує роз`яснення, викладені Пленумом Верховного Суду України у п. 20 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, за якими, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У правовому висновку, викладеному Верховним судом України у постанові №6-114цс13 від 20 листопада 2013 року, встановлено, що згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
В судовому засіданні не встановлено, що остаточний розрахунок при звільненні позивача був проведений не з вини відповідача.
Згідно правового висновку, викладеного Верховним судом України у постанові № 6-64цс13 від 03 липня 2013 року, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.
Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Отже, обов`язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця.
Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує вимоги абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, згідно якого у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Таким чином, суд виходить з наступних розрахунків:
- останніми двома повними місяцями роботи позивача є липень-серпень 2018 року;
- кількість фактично відпрацьованих позивачем календарних днів в зазначений період становить за липень 2018 року 22, за серпень 2018 року 22;
- позивачу за цей період нарахована заробітна плата у розмірі за липень 2018 року 3042,00 грн., за серпень 2018 року 3042,00 грн. (а. с. 6);
- середньоденний заробіток позивача за останні два повні місяця роботи становить (3042,00 грн. + 3042,00 грн.) / (22+22) = 138,27 грн.;
- кількість робочих днів з 25 вересня 2018 року по 17 грудня 2018 року складає 59;
- середній заробіток за зазначений період склав 138,27 х 59 = 8157,93 грн.
Водночас, у своїй позовній заяві ОСОБА_1 прохає стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1612,26 грн. А оскільки суд відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках, то вихід за межі позовних вимог і присудження до стягнення суми більшої, аніж прохає у своєму позові ОСОБА_1, є невідповідним чинному законодавству. Тому сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні має бути стягнута з відповідача на користь позивача у розмірі 1612,26 грн.
При цьому суд враховує роз`яснення, викладені у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Суд виходить з того, що сам факт порушення трудових прав позивача, що проявився в затримці виплати протягом тривалого часу належної позивачу нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, свідчить про перенесені останнім моральні страждання, оскільки позивач об`єктивно був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя та утримання своєї родини. З урахуванням характеру страждань (душевні хвилювання через обмеженість джерел засобів до існування), їх обсягу, тривалості, загального розміру заборгованості, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає, що розміром грошового відшкодування моральної шкоди необхідним, достатнім, розумним і справедливим за наведених обставин, є 372,06 гривень, а тому позовні вимоги в цій частині слід задовольнити.
Таким чином, позовні вимоги підлягають повному задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 1612,26 грн., та грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 372,06 грн.
Виходячи з приписів п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає за можливе допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження позивачу виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, а тому з нього на користь держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 704,80 грн.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 264, 280-282, 430 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Комунальник» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди - задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Повний текст рішення складено 03 січня 2019 року.

Суддя А.О. Кошля