Справа № 203/2251/17
Провадження № 2/0203/140/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2018 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменка С.В.,

при секретарі Пилипенко А.С.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_6, про визнання автомобіля особистою власністю

встановив:

21 червня 2017 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_5 про визнання автомобіля особистою власністю. В обґрунтування позову позивач зазначив, що перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 29 квітня 2006 року, який було розірвано за рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 15 червня 2012 року. Під час шлюбу, 12 серпня 2010 року ним було придбано автомобіль NISSAN MAXIMA, 2002 року виготовлення, державний № НОМЕР_1 шасі, кузов № НОМЕР_2. Автомобіль був придбаний за кошти в розмірі 9 500 доларів США, позичені позивачем у його брата ОСОБА_7, які наразі не повернуті, є особистим боргом позивача перед його братом. Автомобіль був придбаний не для потреб сімї, а для надання допомоги батькам. Оскільки вказаний автомобіль придбаний за кошти, які належить одному з подружжя особисто, позивач просив визнати вказаний автомобіль його особистою власністю (а.с. а.с. 2 3). В подальшому позивачем була подана уточнена позовна заява, в якій деталізував підстави позову ти їх правове обґрунтування (а.с. а.с. 60 63).

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, позов просила задовольнити, пояснила, що гроші передані позивачу в позику його братом, є особистою власністю позивача, який самостійно несе цивільно-правовий обовязок з їх повернення, у звязку з чим придбаний за ці кошти автомобіль є особистою власністю позивача. Також звертала увагу суду на те, що факт надання позики підтверджується розпискою, заявою ОСОБА_7 про надання грошей в борг, а також митною декларацією, згідно якої ОСОБА_7 дійсно ввозив відповідні кошти в іноземній валюті на територію України.

Позивач, допитаний в судовому засіданні в якості свідка, підтвердив факт одержання позики в розмірі 9 500 доларів США від свого брата ОСОБА_7 та використання цих коштів для придбання спірного автомобіля. Також вказав, що борг на цей час залишається не повернутим.

Представник відповідача проти задоволення вимог заперечувала з мотивів їх недоведеності, в задоволенні позову просила відмовити. Зокрема, вказувала, що факт використання саме цих коштів на придбання автомобіля нічим не доведений. Висловлювала криничне ставлення до розписки про надання позики та заяви ОСОБА_7, оскільки вказані документи складені між радними братами.

Відповідачка проти задоволення позову заперечувала.

Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 03 травня 2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_6, яка є власником спірного автомобіля на час розгляду справи.

В судове засідання третя особа не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що підтримує позовні вимог ОСОБА_4 (а.с. 82).

Заслухавши доводи сторін, вислухавши показання позивача в якості свідка, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 29 квітня 2006 року був зареєстрований шлюб, зареєстрований Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 240, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб серії 1-КИ № 037502 (а.с. 5)

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 15 червня 2012 року у цивільній справі № 403/6063/12, яке набрало законної сили 25 червня 2012 року, вказаний шлюб було розірвано. (а.с.64)

Під час шлюбу, 12 серпня 2010 року згідно довідки-рахунку КІМ № 153169 був придбаний транспортний засіб NISSAN MAXIMA, 2002 року виготовлення, державний № НОМЕР_1 шасі, кузов № НОМЕР_2, який був зареєстрований за ОСОБА_4 (а.с. 53).

Згідно довідки-рахунку серії ААЕ № 908625 від 31 жовтня 2015 року вказаний автомобіль був проданий ОСОБА_6 за ціною 33 320 грн. (а.с. 65).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Натомість згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватної власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як зазначено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно ст. 1048 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінюючи доводи позивача про те, що спірний автомобіль був придбаний за кошти, одержані в позику у брата позивача ОСОБА_7, суд виходить з того, що в матеріалах справи немає жодних доказів того, що саме ці кошти, у разі їх одержання, дійсно були витрачені на придбання автомобіля. Немає в справі і жодних відомостей про вартість автомобіля на час його придбання та про спосіб розрахунку за нього.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що грошові кошти за розпискою мали передаватись в іноземній валюті доларах США, при цьому брат позивача ОСОБА_7 є нерезидентом, громадянином ОСОБА_9 Федерації.

Відповідно до абз. 1 п. 1 Указу Президента України від 27 червня 1999 року № 734/99 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства», виданого в порядку, передбаченому п. 4 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, договори, які передбачають виконання резидентами боргових зобов'язань перед нерезидентами за запозиченими у них кредитами, позиками в іноземній валюті (далі договори), підлягають реєстрації Національним банком України.

Порядок такої реєстрації визначений Положенням про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, завтердженим постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2004 року № 270, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15 липня 2004 року за № 885/9484 (з наступними змінами та доповненнями).

Жодних доказів реєстрації договорів позики в іноземній валюті між позивачем та його братом не надано. У звязку з викладеним, приймаючи до уваги наведені вище доводи в їх сукупності суд приходить до висновку про недоведеність факту придбання спірного автомобіля саме за кошти позичені позивачем у його брата, у звязку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 141 ЦПК України у звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного керуючись ст. 57, 60 Сімейного кодексу України, ст.ст. 15, 368 Цивільного кодексу України, п. 1 Указу Президента України від 27 червня 1999 року № 734/99 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства», ст.ст. 12, 54, 76-77, 82, 141, 158, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання автомобіля особистою власністю відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська, а з дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду. Строк подання апеляційної скарги 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 13.07.2018 р.

Суддя С.В. Єдаменко