09 жовтня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси:
під головуванням - судді Єршової Л.С.,
за участю секретаря судового засідання - Радзімовської Р.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
Позивачі ОСОБА_1, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1, та ОСОБА_2, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2, звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, який мешкає за адресою: АДРЕСА_2, про визнання ОСОБА_3 особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2.
В обґрунтування своїх вимог позивачі вказують, що вони є власниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. ОСОБА_3 зареєстрований за вказаною адресою з 27.06.2012 року, але з жовтня 2015 року відповідач фактично не проживає за цією адресою.
Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Ільченко Н.А. від 21.09.2017 року було відкрито провадження по вказаному позову.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.04.2018 року вказану справу прийнято до провадження судді Єршової Л.С. та розгляд даної справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.
В подальшому до суду не надходило заяви відповідача із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного провадження.
Позивачі у судове засідання не зявилися, надали до суду заяви, у яких позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечували.
Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Доказів поважності причин неявки до суду не надав.
Суд, у звязку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, за наявності згоди позивача, постановив ухвалу про заочний розгляд справи згідно з ст.ст. 280-281 ЦПК України.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Враховуючи викладене, згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири під № 25, яка розташована в будинку 7-а по вул. Транспортній в м. Одесі, що підтверджується договором купівлі-продажу від 05.02.2008 року, посвідченим державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, реєстрованим в реєстрі за № 7-663, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 16065295 (а.с.9-10)
З довідки про склад сімї від 30.03.2017 року вбачається, що ОСОБА_3 з 27.06.2012 року зареєстрований в квартирі № 25, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Транспортна, 7-а (а.с.11).
Як вбачається з акту про не проживання від 22.03.2017 року, складеного мешканцями житлового будинку № 7-а, який знаходиться за адресою: м.Одеса, вул. Транспортна, з жовтня 2015 року відповідач ОСОБА_3 не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 в м ОСОБА_4 (а.с.12)
Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позивачі та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу у користуванні квартирою № 25, яка розташована в будинку 7-а по вул. Транспортній в м. Одесі, а також не встановлено обставин, які б дозволяли вважати, що право користування цим жилим приміщенням зберігається на законних підставах за відсутнім понад встановленого законом строку відповідачем.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом по справі № 766/817/17.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 15, 16, 316, 37, 318, 319, 321, 328, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 4, 13, 19, 76-81, 141, 206, 258, 259, 263-265, 267, 274, 279, 280-282, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування квартирою під № 25, розташованою за адресою: м.Одеса, вул. Транспортна, 7-а.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга подається через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Суддя Л.С. Єршова