КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
№22-ц/824/2279/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 450/1237/17

27 грудня 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- НевідомоїТ.О.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою генерального директора Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» Смілянського ІгоряЮхимовича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Осаулова А.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

28 квітня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської області з позовом до Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2016 року, його поновлено на посаді директора Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта». На підставі зазначеного рішення відповідачем видано наказ від 25 липня 2016 року № 357/к та поновлено його на посаді.

Проте, 29 липня 2016 року наказом № 360/к його вдруге звільнено з посади директора Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року його позов задоволено, визнано незаконним звільнення та поновлено на посаді директора Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта». Рішення в частині поновлення на посаді допущено до негайного виконання.

Посилаючись на встановлену судом незаконність його звільнення, на невиконання рішення суду від 16 січня 2017 року щодо поновлення його на посаді, керуючись ст. 235 КЗпП України, позивач просив суд стягнути з Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 серпня 2016 року по 24 квітня 2017 року у сумі 115 810,00 грн.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 січня 2018 року цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу направлено за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року позов ОСОБА_4 до Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено.

Стягнуто з Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» на користь ОСОБА_4 кошти середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 серпня 2016 року по 24 квітня 2017 року у розмірі 115 810,00 грн.

Стягнуто з Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» Смілянський Ігор Юхимович подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Зазначав, що позивач пропустив строк звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, при цьому клопотання про поновлення строку в суді першої інстанції не заявляв.

Також зазначав про неправильність висновків суду першої інстанції про те, що наданий позивачем розрахунок середнього заробітку відповідає Порядку обчисленню середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, оскільки фактично останніми календарними місяцями роботи позивача є грудень 2014 року та січень 2015 року. Вважає, що наданий позивачем розрахунок суперечить обставинам справи та не підтверджується належними доказами, а тому є необґрунтованим, оскільки позивач надає суду довідку про його заробітну плату за останні два місяця роботи, які відносяться до грудня 2014 року та січня 2015 року, а фактично просить стягнути з відповідача заробіток за час вимушеного прогулу за період з серпня 2016 року по квітень 2017 року, що виник після його звільнення 29 липня 2016 року згідно з наказом № 360/К.

Вказував на те, що судом залишено поза увагою ту обставину, що позивачем було неправильно вирахувано період вимушеного прогулу для стягнення середнього заробітку, а також твердження суду у рішенні про те, що сторони не заперечували, що станом на 24 квітня 2017 позивач не був поновлений на роботі та був звільнений з 02 червня 2017 року суперечить обставинам справи, та спростовується записами в трудовій книжці позивача.

Указом Президента України від 29 грудня 2018 року №452/2017 про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, шляхом ліквідації Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області.

Відповідно до статті 147 Закону України &q?ре;Про судоустрій і статус суддів&q?х ; суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &qu=';Голос України&quy;; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03 жовтня 2018 року опубліковано в газеті &qud:;Голос України&q?кв; № 185 повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи Київського апеляційного суду.

В судовому засіданні представник Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» (правонаступник УДППЗ «Укрпошта») адвокат Луговик Євген Володимирович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обгрунтоване.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 03 червня 2014 року ОСОБА_4 обіймав посаду директора Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта».

09 лютого 2015 року його було звільнено з займаної посади.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2016 року, звільнення ОСОБА_4 було визнано незаконним та поновлено його на посаді директора.

25 липня 2016 року відповідачем було видано наказ № 357/к, яким скасовано наказ УДППЗ &q?. ; Укрпошта&quтр; від 09 лютого 2015 року № 72/к та поновлено ОСОБА_4 на посаді директора Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» з 09 лютого 2015 року на підставі контракту з керівником Львівської дирекції УДППЗ &quan; Укрпошта&quon; від 03 червня 2014 року.

29 липня 2016 року відповідачем видано наказ № 360/к, яким ОСОБА_4 директора Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» звільнено з посади з 29 липня 2016 року відповідно до умов укладеного контракту згідно з пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України з достроковим його розірванням.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року визнано незаконним звільнення ОСОБА_4 згідно п. 8 ст. 36 КЗпП України, тобто з підстав, передбачених контрактом та поновлено його на посаді директора Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта».

У вказаному рішенні зазначено, що враховуючи, що в судовому засіданні не підтвердився факт порушення позивачем пп. «с» п. 25 Контракту, ні в наказі про звільнення, ні в акті службового розслідування не зазначено якими саме діями чи бездіяльністю позивач порушив умови контракту, суд приходить до висновку, що позивача було звільнено з порушенням норм трудового законодавства, а тому суд вважає за необхідне визнати незаконним звільнення останнього із займаної посади директора Львівського дирекції УДППЗ «Укрпошта» на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗПП України, тобто з підстав, передбачених контрактом. Крім того, зазначено, що суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині поновлення на роботі задовольнити та поновити позивача на посаді директора Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта».

28 квітня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період після його незаконного звільнення - з 01 серпня 2016 року , і до дня звернення до суду з даним позовом - до 24 квітня 29017 року, так як після його поновлення на роботі заробітна плата за період вимушеного прогулу відповідачем йому не виплачена.

Наказом від 01 червня 2017 року № 1647/к ОСОБА_4 звільнено з роботи 02 червня 2017 року відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії контракту та наказано провести остаточний розрахунок із виплатою всіх належних йому при звільненні сум в строки, визначені ст. 116 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, стягуючи з Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 серпня 2016 року по 24 квітня 2017 року у розмірі 115 810,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивачем раніше не було заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за вказаний час вимушеного прогулу, законом передбачено право працівника на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідачем не доведено факту виплати позивачу середнього заробітку за вказаний період вимушеного прогулу та невірність розрахунку середнього заробітку , наданого позивачем.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитися не може, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 32 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада № 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що увипадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язкуз незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Дійшовши вірного висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд першої інстанції не врахував, що розрахунок належної до стягнення суми повинен здійснюватися у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, що призвело до обрахунку і стягнення на користь позивача неправильної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому доводи апеляційної карги про неправильність здійсненого позивачем та судом розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є часткового обгрунтованими, з огляду на таке.

Так, відповідно до п. 2 розділу ІІ Порядку, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, крім зазначених в абзаці першому цього пункту, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. (пункт 5 розділу IV Порядку)

Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року, звільнення позивача було проведено з порушенням вимог трудового законодавства.

Звертаючись до суду першої інстанції з позовом, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 115 810,00 грн. за період з 01 серпня 2016 року по 24 квітня 2017 року.

Здійснюючи розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач виходив з того, що його заробітна плата за останні повні два місяці його роботи - за грудень 2014 року складала 13 096,94 грн., за січень 2015 року - 12 558,02 грн. Кількість робочих днів за вказані останні два місяці роботи становить - 41 день. Середньоденна заробітна плата складала 626 грн. (25 655:41). Кількість днів вимушеного прогулу станом на 24 квітня 2017 року складала 185 днів. Таким чином, за час вимушеного прогулу відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача середній заробіток у сумі 115 810,00 грн. (626*185)

Відповідач заперечував щодо правильності наданого позивачем розрахунку, посилаючись на те, що він не відповідає Порядку обчисленню середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

На підтвердження своїх доводів, відповідач надав суду розрахунок виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_4, з якого вбачається, що у грудні 2014 року було 22 робочих днів, а у січні 2015 року - 20 робочих дні. Заробітна плата позивача у грудні 2014 року становила - 13 096,94 грн., а у січні 2015 року - 12 558,02 грн. Таким чином середньоденний заробіток становить 610,83 грн. (13 096,94 грн. + 12 558,02 грн. = 25 654,96 грн. : 42 робочих дні = 610,83 грн.). Кількість днів вимушеного прогулу за період з 01 серпня 2016 року по 24 квітня 2017 року становить 185 днів. Таким чином, за час вимушеного прогулу з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 113 003,55 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач пропустив строк звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, при цьому клопотання про поновлення строку в суді першої інстанції не заявляв, колегія суддів відхиляє, враховуючи наступне.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків.

Таким чином, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Враховуючи вищезазначене, вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.

Доводи апеляційної скарги про неправильність на невідповідність обставинам справи висновку суду першої інстанції про те, що сторони не заперечували, що станом на 24 квітня 2017 позивач не був поновлений на роботі та був звільнений з 02 червня 2017 року правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 серпня 2016 року по 24 квітня 2017 року не спростовують, так як заробітна плата позивачу за вказаний період відповідачем не виплачувалась. А висновок суду про те, що станом на 24 квітня 2017 року позивач не був поновлений на роботі дійсно грунтувався на наданих сторонами доказах, поясненнях позивача та відзиві відповідача. А копію наказу про поновлення позивача на посаді на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року № 184 від 23 лютого 29017 року представник відповідача надав лише до суду апеляційної інстанції. З копії цього наказу вбачається, що ОСОБА_4 з ним ознайомився лише 22 травня 2017 року. Вказаний наказ не містить вказівки щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Представником відповідача не надано суду доказів фактичного допуску позивача до роботи, доказів його табелювання, нарахування та виплати йому заробітної плати після видачі вказаного наказу про поновлення на роботі.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги представника відповідача Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» є частково обґрунтованими, тому її слід задовольнити частково, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача змінити, зменшити розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» на користь ОСОБА_4 з 115 810,00 гривень до 113 003,55 гривень. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 233, 235 КЗпП України, ст.ст.367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» Смілянського Ігоря Юхимовича задовольнити частково

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» ( ідентифікацій код 21560045) на користь ОСОБА_4 ( ідентифікаційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 серпня 2016 року по 24 квітня 2017 року у розмірі 113 003,55 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Судупротягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2018 року

Головуючий: Судді: