Справа № 350/1798/15-ц
Провадження № 22-ц/779/784/2018
Головуючий у 1 інстанції Пулик М. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.

суддів Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування коштами та трьох процентів річних за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Пуликом М.В. 25 лютого 2016 року в смт. Рожнятів Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

В порядку п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

В грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування коштами та трьох процентів річних за договором позики.

Вимоги обгрунтовані тим, що в грудні 2012 року між ним та відповідачем укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_3 отримав від нього грошові кошти в розмірі 1000 доларів США, які зобов'язувався повернути через декілька місяців. 26.12.2012 року між ними було укладено ще один договір на суму 12 000 доларів США, які відповідач зобов'язувався повернути протягом місяця, однак повернув тільки 800 доларів США, та написав боргову розписку про повернення решти суми 12200 доларів США.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 11.11.2013 року з відповідача на його користь стягнуто 96 000 грн. 16 коп.

Протягом 2015 року відповідач сплачував борг частинами, а саме 29 квітня 2015 року відповідач сплатив 5 850 грн, що в еквіваленті згідно курсу Національного банку України станом на 29 квітня 2015 року становить 262,77 долари США, 17 липня 2015 року - 65 863,64 грн, що в еквіваленті згідно курсу Національного банку України станом на 17 липня 2015 року становить 2 995,61 долари США, 28 грудня 2015 року - 25 244,67 грн, що в еквіваленті згідно курсу Національного банку України станом на 28 грудня 2015 року становить 1 091,07 долари США.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2016 року з відповідача стягнуто на його користь три проценти річних за порушення виконання грошового зобов'язання в розмірі 4 023,42 грн.

Посилаючись на положення статей 625, 1048 ЦК України, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_3 проценти у розмірі 2424,28 доларів США, що в еквіваленті згідно курсу НБУ України станом на 04.02.2016 року становить 111 126,96 грн та три проценти річних у розмірі 289,69 доларів США, що в еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 04.02.2016 року становить 7451,50 грн. Стягнути з відповідача на його користь судові витрати в сумі 1189,45 грн.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 25 лютого 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 118 577,50 грн та судові витрати по справі в сумі 1196,45 грн. (а.с.38-41)

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про укладення між сторонами договору позики, оскільки грошові кошти, які просив повернути позивач, були надані ним як оплата вартості за транспортний засіб за договором купівлі-продажу. В подальшому позивач повернув придбаний автомобіль та вимагав повернути йому кошти, у зв'язку з чим і була написана 16.02.2013 року боргова розписка. Таким чином, судом залишено поза увагою той факт, що зобов'язальні відносини між сторонами виникали не з договору позики, а з інших підстав.

Також апелянт вказує, що не може бути примушений до дій щодо сплати процентів за користування належними позивачу коштами в сумі вартості товару (автомобіля), які не є обов'язковими для нього в силу невизначеності законом. Зобов'язальні відносини припились ухваленням рішенням Рожнятівського районного суду від 11.11.2013 року, яким з нього стягнуто 96 000 грн.16 коп. боргу, а рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області з нього на користь позивача вже стягнуто три проценти річних за порушення виконання грошового зобов'язання - 4023,42 грн. Просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. (а.с.45-47)

У запереченні на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. Посилання в апеляційній скарзі на те, що зобов'язальні відносини виникли з договору купівлі-продажу, а не з договору позики є безпідставні та надумані з метою уникнення відповідальності. Просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. (а.с.58-60)

Судові рішення у справі були предметом перегляду апеляційною та касаційною інстанціями.

Так, постановою Верховного Суду України від 25 квітня 2018 року рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Верховний Суд зазначив, що оскільки апеляційний суд дійшов до помилкових висновків, що зобов'язання відповідача припинилося у зв'язку із ухваленням рішення суду, так як позикодавцеві грошові кошти у повному обсязі не повернуто, то під час нового розгляду справи необхідно встановити суму невиконаних грошових зобов'язань та провести розрахунок трьох процентів річних від простроченої суми за період після ухвалення рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2016 року, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три проценти річних за порушення виконання грошового зобов'язання за період з 01 липня 2013 року по 08 червня 2015 року. Окрім того, підлягають застосуванню положення ст.625 ЦК України із поєднанням ст.1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобов'язання. (а.с.147-150)

У судове засідання апелянт ОСОБА_3 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов'язок щодо повідомлення особи, яка бере участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за відсутності апелянта.

Вислухавши пояснення представника позивача, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.367 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та в частині, що стосується прав та обов'язків апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її частково обгрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 16 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 12200 доларів США, які останній зобов'язався повернути до липня 2013 року (а.с.6)

Рішенням Рожнятівського районного суду від 11.11.2013 року у справі №350/2037/13-ц, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про повернення боргу. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 96 000,16 грн. боргу. Цим рішенням встановлені обставини: між сторонами виникли правовідносини із договору позики (одна сторона (позикодавець ОСОБА_1) передала у власність другій стороні (позичальникові ОСОБА_3.) грошові коштив розмірі 12200 дол. США, визначені родовими ознаками(грошове зобов'язання відповідача перед позивачем виражене в іноземній валюті), а позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)у строк та в порядку, що встановлені договором) - до липня 2013 року, тому стягнуто борг в еквіваленті станом на час постановлення рішення у національній валюті України в розмірі 96000 грн 16 коп.

Наявність інших правовідносин між сторонами, ніж тих, що виникли на підставі договору позики, судом не встановлено.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.01.2016 року, яке набрало законної сили, рішення Рожнятівського районного суду від 18.12.2015 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 4023 грн. 42 коп. та 779,52 грн. сплаченого судового збору. В решті рішення залишено без змін. (а.с.27-28)

Цим рішенням встановлено обставини, що ОСОБА_3 прострочив виконання грошового зобов'язання з 01 липня 2013 року, в порядку примусового виконання рішення Рожнятівського районного суду від 11.11.2013 року ОСОБА_3 29 квітня 2015 року перерахував на виконання рішення суду 5850 грн., 17 липня 2015 року - 65863,64 грн., 07 листопада 2015 року 2148,09 грн., а всього - 73 861,73 грн. Судом стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми за 543 дні (з 11.11.2013 року по 08.06.2015 року) в розмір 4023,42 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень статей 525, 625, 1048 ЦК України, встановивши, що між сторонами існують зобов'язальні правовідносини, які було порушено відповідачем, у зв'язку з чим останній повинен сплатити проценти за користування коштами та три проценти річних від простроченої суми. При цьому суд вважав достовірним розрахунок, проведений позивачем, оскільки будь-яких доказів на його спростування суду не представлено.

З такими висновками суду першої інстанції не у повній мірі погоджується колегія суддів, оскільки судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушенні норми процесуального права щодо повноти з'ясування обставин по справі.

Поняття договору позики наведене у ст. 1046 ЦК України, відповідно до ч.1 якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України встановлений обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У Постановах Верховного Суду від 10.04.2018 р. у справі N 910/10156/17 (провадження N 12-14гс18) та від 28.03.2018 р. у справі N 444/9519/12 (провадження N 14-10цс18) Велика палата Верховного Суду висловила таку позицію щодо застосування положень ст. 1048 ЦК України у боргових зобов»язаннях: відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК.

Наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 39 Постанови від 10.04.2018 р. Велика Палата Верховного суду звернула увагу на визначення правомірної і неправомірної поведінки боржника, від якої залежить застосування положень ст.1048 та ч.2 ст.625 ЦК України.

(1.3) Щодо нарахування та стягнення процентів суми позики (кредиту) після строку кредитування.

48. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

У пункті 54 постанови від 28.03.2018 р. Велика Палата Верховного Суду вважала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тобто положення частини 1 статті 1048 ЦК України застосовуються у випадку правомірної поведінки боржника, а з моменту прострочення грошового зобов»язання вступають у дію положення Закону або договору, які встановлюють наслідки прострочення грошового зобов»язання.

Отже, слід дійти висновку, що правомірне користування чужими коштами позичальнику надано на період, встановлений договором і за цей період позичальник повинен сплатити проценти як плату за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ,якщо умовами договору розмір процентів не встановлений.

Приймаючи до уваги, що розмір процентів умовами договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не встановлений, тому за у період строку, зазначеного у договорі (з 16 лютого 2013 року і по 30.06.2013 року включно з апелянта слід стягнути проценти за користування коштами на рівні облікової ставки Національного банку України, розрахованої із суми позики 12200 доларів США.

Облікова ставка НБУ встановлена з 17.02.2013р. по 09.06.2013р. на рівні 7,5 %, з 10.06.2013р. по 30.06.2013 р. - на рівні 7,0%.

Розрахунок процентів слід здійснювати за формулою: сума позики множена на кількість днів (в залежності від рівня облікової ставки), множена на облікову ставку, ділена на 100, ділена на кількість днів у році.

Так, за період з 17.02.2013р. по 09.06.2013р.: 12200х113х7,5/100/365=283,27 доларів США.

За період з 10.06.2013р. по 30.06.2013 р.: 12200х21х7,0/100/365=49,13 доларів США.

А всього процентів як плати за користування чужими коштами слід стягнути 332,4 доларів США (283,27+49,13)

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після спливу строку повернення позики зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється.

Наслідки порушення договору позичальником передбачені ч.1 ст.1050 ЦК України, відповідно до якої якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки зобов'язання в повному обсязі не було виконане, кошти позивачу не повернуті, відповідач несе відповідальність згідно умов договору позики, в зв'язку з несвоєчасним поверненням отриманих коштів (ст.625 ЦК України).

Позивачем у позовній заяві з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог ставиться питання про стягнення 3% річних від простроченої суми за період з 01.07.2013р. по 10.11.2013 року в розмірі 133, 00 доларів США, та з 09.06.2015 року по 16.07.2015 року в розмірі 37,24 доларів США та з 17.07.2015р. по 27.12.2015р. у розмірі 119,72 доларів США згідно частини 2 статті 625 ЦК України.

Судом встановлено, що предметом судового розгляду у справі № 350/902/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 були наслідки за прострочення грошового зобов»язання згідно статті 625 ЦК України - 3% річних. За результатами розгляду цієї справи рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.01.2016 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 4023 грн. 42 коп. за період з 11.11.2013 року по 08.06.2015 року. за змістом рішення встановлено, що ОСОБА_1 лише в апеляційній скарзі заявив про період стягнення 3% річних з 01.07.2013 року по 08.06.2015 року, тому апеляційним судом ці його доводи не прийняті, оскільки вимога за цей період не була заявлена в суді першої інстанції.

Оскільки відповідач, зобов»язавшись повернути кошти до липня місяця 2013 року, останнім днем виконання зобов»язання було 30 червня 2013 року. Станом на 01 липня 2017 року позичені кошти не повернув, тому прострочення виконання зобов»язання мало місце з 01.07.2013р.

При тому прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті.

Рішенням апеляційного суду було стягнено 3% річних за період з 11.11.2013 по 08.06.2015 року.

Із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 на виконання рішення Рожнятівського районного суду від 11.11.2013 року перерахував 29 квітня 2015 року 5850 грн., 17 липня 2015 року - 65863,64 грн. та 22.12.2015 р. - 25 244,67 грн. (разом із сумою стягненого судового збору), що підтверджується випискою із банківського рахунку відповідача (а.с.29).

3% річних слід розраховувати за формулою: сума боргу множена на кількість днів прострочення, множена на 3, ділена на 100, ділена на кількість днів у році.

Таким чином, слід стягнути з відповідача на користь позивача3% річних за період прострочення грошового зобов'язання з 01.07.2013 року по 11.11.2013 року, виходячи із суми прострочення 96000,16 грн., що еквівалентно за курсом НБУ 12200 доларів США за 134 днів прострочення: 12 200 доларів США х 134х3/100/365 = 134,37 доларів США, що еквівалентно на день розгляду справи (за курсом НБУ долара до гривні 26,249754 грн за 1 долар) 3527,18 грн.

За період з 09.06.2015р. по 16.07.2015р., виходячи із суми прострочення 90150 грн /21,102444 (курс НБУ долара до гривні станом на 09.06.2015р.)=4272,02доларів США х38 днів х 3/100/365=13,34 доларів США; за період з 17.07.2015р. по 22.12.2015р.: 90150,16-65863,64=24286, 52 грн. /21,986687 (курс НБУ долара до гривні станом на 17.07.2015р.) = 1104,60 доларів США х 158 днівх3/100/365=14,34 доларів США. А всього 3% річних за період з 09.06.2015 р. по 22.12.2015р. 27,68 доларів США, що еквівалентно на день розгляду справи (за курсом НБУ долара до гривні 26,249754 грн за 1 долар) 726,60 грн.

За приписами ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. (а.с.27-28)

Доводи апелянта про те, що між ним та позивачем виникли інші правовідносини, які не пов»язані із договором позики,не заслуговують на увагу, оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлені обставини про наявність між сторонами договору позики, невиконаного у визначений сторонами строк. Ці обставини не підлягають доказуванню у цій справі з огляду на положення ч.4ст.82 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції неправильно встановив правову природу грошового зобов»язання, вважаючи, що воно виразилося у національній валюті, не правильно застосував норми матеріального права, а саме положення статей 1048 та 625 ЦК України, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

При тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування коштами та трьох процентів річних за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1,жителя АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3,реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_2, жителя АДРЕСА_2 проценти за користування коштами за період з 17 лютого по 30 червня 2013 року у розмірі 332,4 доларів США (триста тридцять два долари США сорок центів), що еквівалентно по курсу НБУ 8725,42 грн (вісім тисяч сімсот двадцять п»ять гривень сорок дві копійки) та кошти за порушення грошового зобов'язання як три проценти річних від простроченої суми за період з 09 червня по 22 грудня 2015 року у розмірі 27,68 доларів США (двадцять сім доларів США шістдесят вісім центів), що еквівалентно по курсу НБУ 726, 60 грн (сімсот двадцять шість гривень шістдесят копійок), а всього 360,08 доларів США (триста шістдесят доларів США нуль вісім центів), що еквівалентно по курсу НБУ 9452,02 грн (дев»ять тисяч чотириста п»ятдесят дві гривні нуль дві копійки), а також компенсацію судових витрат у розмірі 95,36 гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 липня 2018 року.

Судді: І.О. Максюта

Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк