Єдиний унікальний номер № 225/5513/18
Провадження № 2/225/83/2018
Головуючий у справі: ОСОБА_1
Дзержинський міський суд Донецької області
РІШЕННЯ

іменем України

28 вересня 2018 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Челюбєєва Є.В.,

з участю

секретаря Бондарчук Т.І.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу та позики удаваними,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2017 року до суду звернулася позивач з позовом про визнання договорів купівлі продажу квартири та позики удаваними.

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що між нею та ОСОБА_4 було укладено попередній договір від 14.09.2010, відповідно до якого вони зобовязалися в майбутньому укласти і належним чином оформити договір купівлі продажу квартири № 2, яка розташована в будинку № 8 по вул.Полководчеській (Полководницькій) в м. Донецьку. Цим договором вони обумовили ціну квартири, яка є еквівалентом 47000 (сорок сім тисяч) доларів США за курсом, встановленим НБУ на дату укладення основного договору купівлі продажу квартири. Для підтвердження правочину відповідач ОСОБА_4 передала їй завдаток за квартиру в сумі 217800 грн., що є еквівалентом 27500 доларів США. Решту коштів ОСОБА_4 зобовязалася сплатити після укладення основного договору купівлі продажу. 13 вересня 2011 року вони уклали основний договір купівлі продажу квартири, який був нотаріально посвідчений. З метою суттєво зменшити витрати, повязані з укладенням та нотаріальним посвідченням договору, вони домовились, що продаж квартири здійснюється за 41213 грн. Проте, зазначені кошти від ОСОБА_4 вона не отримувала, так як ними раніше обумовилась ціна продажу квартири в сумі 47000 доларів США з урахуванням сплаченого завдатку. Відтак, укладаючи основний договір купівлі продажу квартири, вони приховали інший правочин, а саме укладення договору купівлі продажу за ціною в сумі 47000 доларів США за курсом, встановленим НБУ на дату укладення основного договору купівлі продажу, так як це було їх спільним бажанням і волевиявленням. У звязку з цим, просить визнати договір купівлі продажу квартири від 13.09.2011, укладений між нею та ОСОБА_4, та нотаріально посвідчений, удаваним в частині ціни продажу квартири.

Крім того, при остаточному розрахунку, коли ОСОБА_4 віддала їй решту коштів за квартиру в сумі 155459 грн. 85 коп., вона позичила у неї кошти. Як і при укладенні попередніх договорів, з метою зменшення затрат на здійснення правочинів, вони уклали між собою договір позики від 22 липня 2013 року. Відповідно до цього договору вона позичила у ОСОБА_4 кошти в двох валютах у сумі 20000 (двадцять тисяч) доларів США, що еквівалентно 163000 грн. та 30000 грн. Оскільки ОСОБА_4 віддала їй решту коштів за квартиру в розмірі 155459 грн. 85 коп., що еквівалентно 19450 доларів США, то фактично вона отримала від неї позику в сумі 550 доларів США та 30000 грн. Позичені кошти зобовязалася повернути в строк до 01.01.2015. Відтак, укладаючи договір позики, за яким ОСОБА_4 позичила їй кошти у двох валютах в сумі 20000 доларів США, що є еквівалентом 163000 грн. та 30000 грн., вони приховали інший правочин, а саме укладення договору позики, відповідно до якого вона позичила у ОСОБА_4 кошти в сумі 550 доларів США, що є еквівалентом 4396 грн. 15 коп. та 30000 грн., так як це було їх спільним бажанням і волевиявленням. Тобто, при укладенні договору позики вона не позичала у відповідача кошти саме в сумі 20000 доларів США та 30000 грн. З цих, підстав вважає договір позики укладений 22.07.2013 між нею та ОСОБА_4 удаваним в частині розміру грошових коштів, наданих у позику.

Позивач, її представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали повністю, наполягали на їх задоволенні.

Відповідач у судове засідання не зявилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, заявлені позовні вимоги не визнає, оскільки вважає їх необґрунтованими і недоведеними в суді. Разом з цим, відповідач надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що обрана позивачем позиція ґрунтується не на належних та допустимих доказах, а виключно на домислах. В своєму відзиві зазначила, що між нею та позивачем були укладені договір купівлі продажу квартири та договір позики, які є окремими правочинами, які ніяк один з одним не повязані. Вони між собою виконали всі зобовязання за договором купівлі продажу квартири, в той час як позивач в обумовлений ними строк не повернула їй позичені кошти за договором позики. На теперішній час зобовязання за договором позики залишається невиконаним. Звернула увагу суду на те, що позивач могла укласти з ОСОБА_4 ту нотаріальну угоду, яка їй була потрібна, наприклад про повернення вищевказаних коштів. Проте, позивач цього не зробила. Крім того, зазначені договір купівлі продажу та договір позики позивачем не були оскаржені. З цих підстав, просить суд повністю відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона є матірю позивача по справі. Разом з цим суду повідомила, що наприкінці 2010 року вони з донькою вирішили продати квартиру, яка знаходиться в АДРЕСА_1 за 47000 доларів США. Покупцем цієї квартири є відповідач по справі ОСОБА_4 З цією метою вона, яка діяла від імені доньки уклала з ОСОБА_4 попередній договір купівлі продажу квартири. ОСОБА_4 віддала їй завдаток за квартиру в сумі 27500 доларів США, а решту погодили віддати при укладенні основного договору купівлі продажу. В 2011 році між донькою та ОСОБА_4 було укладено основний договір купівлі продажу квартири. При укладенні договору купівлі продажу попросила відстрочити сплату решти коштів. Влітку в 2013 ці ОСОБА_4 віддала решту коштів за придбану квартиру. Суду пояснила, що коли ОСОБА_4 віддавала донці решту коштів за квартиру в сумі 19450 доларів США, що еквівалентно 155459 грн. 85 коп., остання позичила у неї кошти. Вони вирішили оформити це однім правочином, а саме договором позики, тобто повернення ОСОБА_4 решти коштів за квартиру та позичання її донці ОСОБА_2 коштів у сумі 550 доларів США, що є еквівалентом 4396 грн. 15 коп. та 30000 грн. Потім вона отримала кошти за продаж іншого дома і хотіла віддати відповідачу позичену суму коштів, але ОСОБА_4 відмовилась. Суду підтвердила, що донька не позичала у ОСОБА_4 20000 доларів США та 30000 грн., а фактично позичила 500 доларів США та 30000 грн.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона є близькою подругою позивача ОСОБА_2. Суду підтвердила, що позивач продала свою квартиру відповідачу по справі, але при цьому не отримала частину коштів за продаж. Тому, ОСОБА_2 продовжувала проживати в проданій квартирі. Квартира була продана за 40000 доларів США. Відповідача особисто не знає. Їй відомо, що в 2013 році відповідач віддала ОСОБА_2 решту коштів за квартиру. Суду підтвердила, що позивач в 2013 році працювала і не мала потреби в коштах. Вона не чула, щоб позивач позичала кошти. Суду зазначила, що позивач переїхала з проданої квартири в квітні 2013 року.

Вислухавши всіх учасників судового засідання, свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні заявлених позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_2, в інтересах якої діяла її мати, та відповідачем ОСОБА_4 був укладений попередній договір (а.с. 17).

Цим договором вони обумовили, що позивач згодна продати, а відповідач ОСОБА_4 купити зазначену квартиру за ціною, що є еквівалентом 47000 (сорок сім тисяч) доларів США за курсом, встановленим НБУ на дату укладення основного договору купівлі продажу квартири. До підписання попереднього договору, в рахунок належних за основним договором купівлі продажу квартири платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі продажу квартири та своєї платіжної спроможності відповідач ОСОБА_4 передала позивачу суму завдатку в розмірі 217800 (двісті сімнадцять тисяч вісімсот) грн. При цьому, погодили, що в момент розрахунків за основним договором купівлі продажу квартири, зазначена сума буде зарахована у належний з покупця платіж за цим договором, як еквівалент 27500 (двадцять сім тисяч пятсот) доларів США.

З метою виконання умов попереднього договору 13 вересня 2011 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено основний договір купівлі продажу зазначеної квартири (а.с. 19), відповідно до якого продаж квартири здійснено за 41213 грн.

Згідно договору позики від 22.07.2013 (а.с. 25) відповідач ОСОБА_4 позичила позивачу ОСОБА_2 кошти в сумі 20000 доларів США та 30000 грн., з зобовязанням повернути зазначену суму до 01.01.2015, який 22.07.2013 складений і посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, про що зареєстровано в реєстрі за № 633 (а.с. 25).

З огляду на це суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковими для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Крім того, відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

В даному випадку договір позики був укладений у письмовій формі відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

В приписах ч. 1 ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини другої цієї статті істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 просила визнати договір купівлі квартири від 13.09.2011, укладений між нею та ОСОБА_4, та нотаріально посвідчений, удаваним в частині ціни продажу квартири, а також визнати договір позики укладений 22.07.2013 між нею та ОСОБА_4 удаваним в частині розміру грошових коштів, наданих у позику.

В обґрунтування таких позовних вимог ОСОБА_2 послалася на статтю 235 ЦК України.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Як розяснено у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі, тобто фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний такий, що прикриває перший правочин.

Отже, для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору усвідомлювали, що вони укладають саме удавану угоду та, що їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків та приховують іншу волю учасників.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Як встановлено судом, та не заперечується сторонами по справі, між ними був укладений попередній договір, а потім і основний договір купівлі продажу, які стосувалися продажу квартири, відтак суд вважає, що укладені договори є однорідними за змістом, які мають один і той же предмет та мету, спрямовану на настання одних і тих же правових наслідків, а саме продаж та покупка квартири.

За таких обставин, суд приходить до висновку, про недоведеність позивачем ОСОБА_2, її представником позовних вимог в частині визнання договору купівлі продажу квартири від 13.09.2011 удаваним, оскільки ними не доведено, в чому саме полягає удаваність вчиненого між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 правочину у виді укладення договору купівлі продажу квартири.

Також, позивачем не було доведено, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договір позики від 22.07.2013 є удаваним в частині суми позики, так як позивачем, її представником не надано належних доказів, які б свідчили, що укладаючи договір позики, сторони мали на увазі зовсім інший правочин, не довели, в чому полягає взаємозвязок між договором купівлі продажу квартири та договором позики, та які можуть виникнути з цього правочину інші наслідки, що приховуються, що в свою чергу унеможливлює кваліфікувати вчинені сторонами правочини як удавані.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позивачем позовні вимоги не доведені.

При цьому суд зазначає наступне.

Згідно ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В пункті 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК України).

Враховуючи зазначене, показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не мають доказового значення.

Крім цього, суд не бере до уваги письмові показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно ст. 69 ЦПК України свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. Свідок зобовязаний зявитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може зявитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин. У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобовязаний завчасно повідомити про це суд.

Частиною 14 статті 230 ЦПК України передбачено, що свідок, який не може прибути у судове засідання внаслідок хвороби, старості, інвалідності або з інших поважних причин, допитується судом у місці його проживання (перебування).

Детальний аналіз зазначених положень ЦПК України дозволяє зробити висновок, що свідок особисто повинен бути допитаний в судовому засіданні.

Таким чином, використання в якості доказу письмових показань свідків, посвідчених нотаріусом суперечить принципам допустимості доказів.

Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Враховуючи вищевикладене, суд визнає письмові показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 недопустимими доказами.

Що стосується заяви відповідача ОСОБА_4 про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Твердження ОСОБА_2, що строк звернення до суду нею пропущено з поважних причин, оскільки про порушення своїх прав вона дізналася після звернення відповідача ОСОБА_4 до Краматорського міського суду Донецької області у липні 2017 року, є безпідставними.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини своєчасно не звернулася за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинна також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Виходячи з обґрунтувань позовних вимог та пояснень позивача, про порушення своїх прав вона знала ще під час укладення договорів купівлі-продажу та позики, тобто в вересні 2011 та в липні 2013 року.

До суду позивач звернулася в жовтні 2017 року, тобто з пропуском встановленого строку для звернення до суду і підстав для його поновлення судом не встановлено.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи викладене, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 необхідно відмовити, у звязку з їх недоведеністю.

Керуючисьстаттями 259, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу та позики удаваними відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п. 15.5 ч. 1 Розділу XIІІ Перехідних Положень ЦПК України).

Суддя Є.В. Челюбєєв