ЗОЛОЧІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 622/87/18 р.
2/622/319/18

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2018 року смт. Золочів

Золочівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Чернової О.В.,

за участю секретаря Вишневської О.П.,

відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у смт. Золочів Харківської області цивільну справу у порядку спрощеного позовного провадження за позовною заявою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», , адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1Д, адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул.. Набережна Перемоги, буд. 50 до ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОПП НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: 62203, Харківська область, Золочівський район, смт. Золочів, вул.Зінченка, 35 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2018 року позивач в особі свого представника за довіреністю звернувся до суду із заявою, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 30719,88 грн. за кредитним договором без номеру від 08.05.2007 року, укладеним між сторонами, у звязку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобовязань. Також просив стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до укладеного договору від 08.05.2007 року відповідач отримав кредит у позивача у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, а також Тарифами, які викладені на банківському сайті у мережі Інтернет, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору відповідач належним чином зобовязання не виконує, у зв`язку з чим станом на 31.12.2017 року утворилася заборгованість 30719,88 грн., з яких: 2484,48 грн. заборгованість за кредитом, 21764,68 заборгованість по процентам за користування кредитом, 4531,68 заборгованість за пенею та комісією, штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 500,00 грн. штраф (фіксована частина) та 1439,04 грн. штраф (процентна складова), для стягнення якої позивач звернувся до суду.

Як на правові підстави позову позивач посилається на правила статей 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 634, 1050, 1054 ЦК України.

У судове засідання представник позивача не з`явився. Надав суду разом з позовною заявою клопотання, відповідно до якого надав згоду на заочний розгляд справи та слухання справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Також на письмові пояснення відповідача представником позивача надано письмові відповіді, в яких, вважав позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, а заперечення відповідача не обґрунтованими. Не погоджуючись із твердженнями відповідача, із посиланням на положення ч.2 п.1 ст.30, ч.1 ст.202, ст.207, ч.1 ст.634, ч.2 ст.639 ЦК України, зазначив, що заява позичальника, підписана ним особисто, разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами відповідно до положень чинного законодавства є укладеним кредитним договором, що було здійснено за принципом укладання між Банком і клієнтом договору приєднання. З виписки по рахунку вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобовязання за кредитом, що свідчить про те, що знав про умови кредитування та визнав свої зобовязання за Договором. Щодо заволодіння коштами з картки третіми особами, зазначено, що кошти з кредитної карти відповідача знімалися за допомогою банкомату, із введенням ПІН-коду, який має бути відомим лише власнику картки, Банк не несе відповідальності за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІНу. Відповідачем не надано інформації стосовно встановлення винної особи та вироку суду щодо такої особи. Картковий рахунок, відкритий на імя відповідача діє до повного виконання, із заявою про його закриття відповідач не зверталася. Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено обовязок Клієнта стежити за витрачанням коштів в рамках платіжного ліміту, внаслідок чого заперечення відповідача в частині незнання наявності та суми заборгованості вважають необґрунтованими.

Відповідач ОСОБА_1 проти позову заперечувала, у судовому засіданні пояснила, що у 2007 році отримала в ОСОБА_2 разом із зарплатною карткою і кредитну картку. Декілька разів вона користувалася кредитною карткою, знімала готівкові кошти, та одразу поповнювала рахунок, заборгованості не мала. 17.12.2008 року у неї викрали кредитну картку, про що вона повідомила в головний офіс ОСОБА_2 за телефоном та особисто усно у відділенні ОСОБА_2 в смт.Золочів Харківської області, на що їй повідомили, що картку заблоковано, користування коштами по картці не відбулось. Доказів на підтвердження звернення до ОСОБА_2 з повідомленням про викрадення картки вона не має, письмової заяви про викрадення картки вона до ОСОБА_2 не подавала, про необхідність цього їй не повідомляли. Через деякий час, коли вона отримувала зарплату, їй стало відомо про відрахування коштів через заборгованість по кредитній картці, вона звернулась до центрального офісу ОСОБА_2 у м.Харкові, де їй повідомили, що будуть розбиратися. Після чого вона подала заяву до міліції щодо викрадення картки, але осіб, які її викрали, не було знайдено. Про наявність заборгованості до отримання позовної заяви їй відомо не було, платіж на погашення боргу в травні 2014 року вона не здійснювала, перерахування здійснене без її відома та не з її картки або рахунку, на той час вона не мала рахунків і карток в ОСОБА_2. Просила застосувати позовну давність.

Крім того, відповідач подала письмову заяву про застосування позовної давності та письмові пояснення, в яких, заперечуючи проти позову, зазначила, що була клієнтом ОСОБА_2 до 2009 року, не має обовязку погашати дану заборгованість, оскільки грошові кошти із кредитної картки вона не знімала, про викрадення картки повідомила усно й письмово ОСОБА_2 та до правоохоронних органів. Також позивачем до позову не додано кредитного договору без номеру від 08.05.2007 року, надані її заява та Умови не є кредитним договором.

Суд, вислухавши в судовому засіданні пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи та надані письмові пояснення та відповіді на них, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем власноруч було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ЗАТ КБ "ПриватБанк" та 20.06.2007 року отримано кредитну карту №372622 із відкриттям 08.05.2007 року рахунку за нею (а.с.8).

З тексту даної анкети-заяви вбачається, що відповідачка висловила свою згоду на те, що дана анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, зазначено, що відповідачка ознайомилася і згодна з його умовами. Договором передбачено право Банку в будь-який момент збільшувати, зменшувати або анулювати кредитний ліміт.

Статтею 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку, що між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем ОСОБА_1 шляхом підписання анкети-заяви про приєднання, було укладено в письмовій формі кредитний договір.

Відповідачка визнала факт отримання нею 08.05.2007 року кредиту в розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом, підтвердила користування нею кредитною карткою та кредитними коштами, їх поверненням на виконання умов договору до часу викрадення у неї картки 17.12.2008 року.

Вказані обставини та приписи чинного законодавства спростовують заперечення відповідачки ОСОБА_1 проти позову в частині не доведення позивачем укладення кредитного договору та свідчать про дотримання письмової форми правочину й укладення кредитного договору, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у погодженому сторонами розмірі.

Отже, 08.05.2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 шляхом приєднання (ч.1 ст. 634 ЦК України) було укладено договір №б/н, предметом якого є надання кредиту у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.8-15). Строк дії картки встановлено 05/11. Тобто до 31.05.2011 року (а.с.125).

Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач порушила умови договору і станом на 31.12.2017 року загальна заборгованість відповідача становить 30719,88 грн., з яких: 2484,48 грн. заборгованість за кредитом, 21764,68 заборгованість по процентам за користування кредитом, 4531,68 заборгованість за пенею та комісією, штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 500,00 грн. штраф (фіксована частина) та 1439,04 грн. штраф (процентна складова), для стягнення якої позивач звернувся до суду (а.с.5-7).

Статтями 526, 527, 530 ЦК України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, якщо інше не встановлено договором чи законом; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За змістом статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Із розрахунку заборгованості за договором №б/н вбачається, що 17.12.2008 року за належною ОСОБА_1 картою №372622 проведено операції із видачі готівкових коштів, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 2484,66 грн., 26.01.2009 року здійснено погашення боргу у розмірі 0,18 грн., 23.05.2014 року було здійснено автоматичне погашення простроченої заборгованості - поповнення карткового рахунку з карти 5550 у розмірі 460,90 грн. (а.с.47-51, 121-122).

Відповідач не заперечує факту отримання у 2007 році у ЗАТ КБ «ПриватБанк» кредитної картки №372622 із кредитним лімітом 2500,00 грн. із сплатою відсотків зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка ОСОБА_1 стверджувала, що після викрадення картки та зняття 17.12.2008 року з неї коштів невідомими особами, нею не здійснювалося погашення заборгованості. Лише одного разу їй у ОСОБА_2 недодали зарплати та повідомили, що відрахували кошти на погашення заборгованості за кредитом, після чого вона звернулася до правоохоронних органів щодо викрадення у неї кредитної картки. Погашення боргу 23.05.2014 року було проведено банком без її відома та добровільної згоди, шляхом автоматичного списання із невідомого їй рахунку, який відповідачці не відкривався, просила суд застосувати до позовних вимог позивача наслідки пропуску строку позовної давності.

Як вбачається із наданих відповідачкою копій документів, 12.01.2009 року вона звернулася до Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області з приводу викрадення її гаманця, листом від 22.01.2009 року Харківським РВ ГУМВС України в Харківській області відповідачці було повідомлено про відмову в порушення кримінальної справи на підставі ст.6 п.2 КПК України за відсутністю складу злочину (а.с.29, 37-39).

Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не поінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк.

Згідно з пунктом 3.1.1. розділу ІІ Умов та правил надання банківських послуг строк дії картки зазначений на лицевому боці картки (місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Відповідно до пункту 3.1.3. розділу ІІ цих Умов при закінченні строку дії відповідна картка продовжується банком на новий термін (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява Держателя про закриття картрахунку, за умови наявності грошових коштів на Картрахунку для оплати послуг по здійсненню розрахункових операцій за картрахунком і при додержанні інших умов продовження, передбачених договором.

Строк дії картки 372622, наданої ОСОБА_1 згідно з Кредитним договором №б/н від 08.05.2007 року, - до останнього дня травня 2011 року, що підтверджується довідкою АТ КБ "Приватбанк", наданою 27.11.2018 року як додаток до листа №439204-ВБ. (а.с.121-125). Щодо видачі ОСОБА_1 іншої картки з новим строком дії доказів позивачем не надано.

У підпункті 5.4 пункту 5 розділу ІІ Умов та правил надання банківських послуг визначено порядок нарахування і виплати процентів, порядок погашення боргових зобов'язань. Зокрема, зазначено, що строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці.

Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості за Кредитним договором №б/н від 08.05.2007 року заперечується відповідачем в частині проведення автоматичного списання коштів на погашення заборгованості 23.05.2014 року.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Суд вважає, що переривання перебігу позовної давності сплатою грошових коштів 23.05.2014 року не відбулося, оскільки автоматичне списання позивачем з рахунку грошових коштів з метою погашення заборгованості за кредитним договором не є дією відповідача, що свідчить про визнання ним свого боргу перед кредитором, й не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності.

Крім того, позивачем не доведено, що картка або рахунок №5550, з якої списано кошти на погашення заборгованості, належить ОСОБА_1 (а.с.121-122).

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, не можуть вважатися будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без відповідного волевиявлення останнього або без його схвалення.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі №6-2891цс16 та Верховним Судом у постановах від 12 квітня 2018 року у справі №191/2478/15-ц (провадження №61-2501св18), від 11 липня 2018 року у справі №366/1088/16-ц (провадження №61-17516св18).

Оскільки відповідно до Умов та правил надання банківських послуг строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі №6-154цс15.

У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України №6-14цс14 від 19 березня 2014 року, №6-167цс14 від 12 листопада 2014 року.

Останній платіж на погашення кредитної заборгованості, який не оспорювався в ході судового розгляду відповідачкою, було здійснено 26.01.2009 року у розмірі 0,18 грн., дія картки закінчилася 31 травня 2015 року, до суду позивач ОСОБА_2 звернувся у січні 2018 року. Отже, до таких правовідносин слід застосувати строк позовної давності, про що і було заявлено відповідачкою у справі.

При цьому, суд зазначає, що трирічний строк позовної давності сплинув і з часу проведення автоматичного списання коштів на погашення заборгованості 23.05.2014 року до звернення до суду в січні 2018 року.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Відповідно до частини четвертої статті 265 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За змістом норми початок перебігу позовної давності пов'язується не тільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

З наведеного вище суд дійшов висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності по вимогах даного позову, він звернувся до суду із вимогою про захист свого цивільного права за межами позовної давності, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, відповідно до приписів ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Щодо заперечень відповідачки ОСОБА_1 проти позову в частині відсутності обовязку з її боку погашати заборгованість, що виникла внаслідок викрадення у неї картки й зняття невідомими особами готівкових коштів, не згоди із здійсненням нарахування заборгованості, що відбулося після повідомлення нею банку про викрадення картки та її заблокування, суд вважає дані твердження необґрунтованими з огляду на наступне.

Як вбачається із наданого позивачем розрахунку, 17.12.2008 року за допомогою платіжної картки ОСОБА_1 було проведено декілька операцій по зняттю готівкових коштів, розмір заборгованості внаслідок цих операцій, з урахуванням комісій, становив 2484,66 грн.

Згідно вимог п.1 ч.2 ст.11 ЦК України законодавцем визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правовідносини між позивачем та відповідачкою, які виникли на підставі укладеного між сторонами договору регулюються відповідними нормами ЦК України.

Положення ст. 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі №6-449цс15.

У відповідності до ст.ст. 626, 627, 629, 634, 638 ЦК України сторони по справі погодили Умови та правила надання банківських послуг, які підлягають обов'язковому виконанню.

Згідно ч.16 ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що користувач після втрати електронного платіжного засобу зобовязаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач.

Відповідно до пунктів 6.10-6.13, 8.3, 8.4, розділу І, пунктів 2.2, 7.1., 7.2.розділу ІІ Умов та правил користування банківськими послугами, разом із карткою Держатель отримує ПІН, ПІН відомий тільки Держателю картки, Банк не несе відповідальності за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІНу. Клієнт зобовязаний: вживати заходи до запобігання втрати (викрадення) Карт, ПІН; інформувати Банк за фактом втрати картки, ПІНу у відділенні, в якому обслуговується Клієнт та за зазначеними телефонами; в триденний строк після усної заяви про втрату, подати письмову заяву в Банк із викладенням відповідних обставин; письмово доручати Банку постановку картки в СТОП-ЛИСТ платіжної системи. Держатель несе відповідальність за всі операції, що супроводжувалися авторизацією, до моменту письмового повідомлення Держателем про блокування коштів на картрахунку і за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки в СТОП-ЛИСТ Платіжною системою. Постановка Картки в СТОП-лист здійснюється на підставі письмової заяви клієнта у відповідності з Тарифами Банка.

На виконання ухвал суду позивачем було повідомлено, що карта клієнта ОСОБА_1 була заблокована з поміткою «викрадена», на даний час відсутня можливість перевірити інформацію про звернення клієнта у звязку зі спливом строку зберігання даної інформації. Письмових заяв про втрату кредитної картки від ОСОБА_1 в програмних комплексах банку не виявлено (а.с.45, 66, 90-91).

Щодо виконання Умов та Правил користування банківськими послугами та подання письмової заяви до ОСОБА_2 про викрадення картки та її заблокування (постановки с СТОП-ЛИСТ) відповідачкою без надання доказів надані суду суперечливі пояснення. Так, в письмових поясненнях від 30.10.2018 року та 10.12.2018 року (а.с. 85-86, 159-160) відповідачка зазначила, що виконала пункти 6.11, 6.12, 6.13 Умов щодо інформування про викрадення карти та подання письмової заяви про заблокування карти. Проте в письмових поясненнях від 04.06.2018 року (а.с.40-43) та в судовому засіданні 20.12.2018 року відповідачка зазначила, що про викрадення картки вона одразу після виявлення цього, повідомила усно ОСОБА_2 за телефоном та того ж дня у відділенні в смт.Золочів Харківської області, письмової заяви не подавала. До головного офісу ОСОБА_2 в м.Харкові вона звернулася вже після того, як довідалася про існуючу заборгованість, одночасно зі зверненням до правоохоронних органів. При цьому, як вбачається із наданих відповідачкою доказів, до Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області нею було подано заяву лише 12.01.2009 року (а.с.29, 37-39).

Отже, належних та допустимих доказів на підтвердження своєчасного і належного звернення до ОСОБА_2 із письмовими заявами щодо викрадення картки та блокування картки, постановки в СТОП-лист, із зазначенням дати і часу такого звернення, його форми, тобто належного виконання умов укладеного договору, відповідачкою суду не надано.

Таким чином, майнова шкода, спричинена викраденням картки та її використанням внаслідок цього, має відшкодовуватися відповідно до діючого законодавства України. При наявності факту крадіжки грошових коштів з кредитної карти відповідачки, відшкодовувати спричинену шкоду останній має винна особа.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін (пункт 4 частини 3 статті 2 ЦПК України).

За правилами частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом четвертим частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до частин першої, п'ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, враховуючи викладене вище та те, що відповідач ОСОБА_1 просила застосувати строк позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" слід відмовити у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись викладеними нормами матеріального права та ст.ст. 12, 13, 77-81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1, про стягнення заборгованості, відмовити.

Рішення може бути оскаржено через суд першої інстанції до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 26.12.2018 року.

Суддя О. В.Чернова