Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 454/1010/16-ц

провадження № 61-22270св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Прокуратура Львівської області, Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 червня 2016 року у складі судді Струс-Духнич Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2017 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Львівської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 17 квітня 2013 року ним на адресу Прокуратури Львівської області було направлено заяву про кримінальне правопорушення, у якій ставилося питання про відкриття кримінального провадження за статями 364, 366 Кримінального кодексу України (далі - КК України) відносно судді Сокальського районного суду Львівської області ОСОБА_2., який, зловживаючи своїм посадовим становищем, у 2007-2008 роках ухвалював щодо нього завідомо неправосудні судові рішення. Листом від 22 квітня 2013 року Прокуратура Львівської області повідомила йому про те, що вказана заява направлена до прокуратури Сокальського району для подальшого розгляду. 08 травня 2015 року від отримав відповідь прокурора Сокальського району про відсутність підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР). Вважає, що незаконними діями посадових осіб Прокуратури Львівської області при розгляді заяви про кримінальне правопорушення йому завдано моральних страждань, які полягають у приниженні честі, гідності, ділової репутації. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачів на свою користь 1 млн. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 21 червня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано суду доказу чи процесуального рішення про визнання незаконними дій посадових осіб Прокуратури Львівської області при розгляді його заяви та заподіяння йому цими діями моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 червня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У березні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2017 року, і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій порушили його права, гарантовані статтями 8, 22, 40, 55, 56, 150 Конституції України, статтями 16, 23, 1167, 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Дії працівників прокуратури є незаконними, а тому він має право на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі

24 квітня 2017 року Прокуратура Львівської області подала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і просила відмовити у задоволенні скарги у зв'язку з її безпідставністю. Позивачем не надано доказів порушення його прав працівниками прокуратури, настання негативних наслідків у вигляді заподіяння моральної шкоди та причинного зв'язку між ними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 травня 2018 року справу № 454/1010/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 17 квітня 2013 року ОСОБА_1 було направлено на адресу Прокуратури Львівської області заяву про кримінальне правопорушення, в якій ставилося питання про відкриття кримінального провадження за статями 364, 366 КК України відносно судді Сокальського районного суду Львівської області ОСОБА_2., який, зловживаючи своїм посадовим становищем, у 2007-2008 роках ухвалював щодо нього завідомо неправосудні судові рішення.

Листом начальника Відділу наглядової діяльності слідчого управління Прокуратури Львівської області від 22 квітня 2013 року повідомлено ОСОБА_1 про те, що вказана заява розглянута і направлена до прокуратури Сокальського району Львівської області для подальшого розгляду.

Листом прокурора Сокальського району Львівської області від 08 травня 2013 року повідомлено ОСОБА_1 про те, що виключне право перевірки законності судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.Підстави для внесення відомостей до ЄРДР про вчинення суддею кримінального правопорушення відсутні. Роз'яснено право на звернення до слідчого судді з приводу оскарження дій чи бездіяльності слідчого або прокурора в порядку статті 303 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначав, що вказаними діями посадових осіб прокуратури йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у приниженні честі, гідності, ділової репутації.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Оскільки у справі, яка переглядається, з'ясовано, що, на думку позивача, підставою для відшкодування шкоди є незаконна бездіяльність посадових осіб Прокуратури Львівської області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Відповідно до частини першої статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Враховуючи, що доказів незаконності дій відповідача при розгляді заяви ОСОБА_1 від 17 квітня 2013 року не надано, позивач не оскаржував дії прокуратури щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР в порядку статті 303 КПК України, протиправність вказаних дій в порядку кримінального судочинства не встановлена, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої вказаними діями відповідача, є правильними.

Статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди, що полягає у приниженні честі, гідності та ділової репутації внаслідок порушення норм Конституції України, наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями працівників Прокуратури Львівської областіта наслідками, зазначеними у позовній заяві.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак
Г. І. Усик