Справа № 376/331/16-ц Головуючий у І інстанції Клочко В. М.
Провадження № 22-ц/780/2359/18 Доповідач у 2 інстанції Сушко Л. П.
Категорія 46 25.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 липня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Кулішенка Ю.М.,

секретар судового засідання: Гуторка А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Сквирського районного суду Київської області від 29 грудня 2016 року у складі судді Клочка В.М. у справі за позовом заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_2, третя особа Реєстраційна служба Сквирського районного управління юстиції Київської області про визнання недійсними наказу та договору оренди земельної ділянки, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року позивач заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області звернувся до суду із позовом, обґрунтовуючи його тим, що 08 вересня 2014 року Головним управління Держземагенства у Київській області видано наказ №10-5171/14-14 СГ про надання дозволу фізичній особі ОСОБА_2 на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду розташованій на території Пищиківської сільської ради Сквирського району Київської області, загальною площею 58,4217 га. Вважає, що даний наказ суперечить вимогам ст.ст.34,36,116,123,124,135 ЗК України та вимогам закону «Про фермерське господарство», оскільки у поданому ОСОБА_2 клопотанні про надання дозволу на розробку документації із землеустрою не обґрунтовано розмір вищевказаної земельної ділянки з урахуванням можливості її обробітку, не зазначено при цьому самі перспективи діяльності фермерського господарства, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, не надано документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві, або наявність освіти здобутої в аграрному навчальному закладі членів фермерського господарства. Крім того, вбачається, що на момент прийняття Управлінням Держземагенства оспорюваних наказів фермерське господарство «Ященко А.М.» головою якого являється ОСОБА_2 вже набуло статусу юридичної особи, тобто фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки, як юридична особа, а не як громадянин із метою створення фермерського господарства.

Тому, з урахуванням заяви про доповнення позовних вимог, позивач просив суд визнати недійсним наказ Головного управління Держземагенства у Київській області про надання дозволу ОСОБА_2 на розроблення документації із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки в оренду, розташованій на території Пищиківської сільської ради Сквирського району Київської області, загальною площею 58,4217 га від 08.09.2014 року №10-5171/14-14 СГ та наказ Головного управління Держзмагенства у Київській області про затвердження документації із землеустрою та передачі оренду земельної ділянки, загальною площею 17,2167 га від 09.10.2014 року №108095/15-14 СГ (кадастровий номер НОМЕР_1), для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності розташованої на території Пищиківської сільської ради.

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між в.о. начальника відділу Держземагенства у Сквирському районі Київської області з фізичною особою - ОСОБА_2 від 24.10.2014 року, зареєстрований реєстраційною службою Сквирського району 24.10.2014 року.

Зобов'язати ОСОБА_2 повернути головному управлінню Держземагенства у Київській області, земельну ділянку загальною площею 17,2167 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої на території Пищиківської сільської ради Сквирського району Київської області.

Вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 29 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора Київської області просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Вважає, що отримання головою уже діючого фермерського господарства у подальшому землі в користування поза процедурою земельних торгів є порушенням закону, а ототожнення фізичної особи та фермерського господарства в контексті даних правовідносин є невірним.

Відповідач ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що письмове звернення на одержання земельної ділянки для ведення фермерського господарства відбувалося не представником фермерського господарства «Ященко А.М.», і не в інтересах даного господарства, а безпосередньо ним як фізичною особою, з метою створити фермерське господарство. В подальшому, відповідачем було створена та зареєстровано фермерське господарство «Ященко-Агро».

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що прокурором не зазначено, чиї саме та які саме цивільні права або інтереси були порушені цим наказом, скасування якого він вимагає. Також, прокурором не наведено жодної невідповідності оскаржуваного наказу актам діючого цивільного законодавства. Посилаючись у своїй позовній заяві на ст.ст. 203, 215 ЦК України, прокурором не вказано, яким саме актам цивільного законодавства суперечить зміст оскаржуваного договору оренди землі та в чому саме виражаються такі суперечності, чиї саме та які інтереси держави і суспільства, його моральні засади, порушує зміст оскаржуваного прокуратурою договору оренди землі, оскільки тільки наявність усіх перелічених складових є обов'язковою підставою для визнання правочину недійсним. При цьому прокуратурою не надано й жодних доказів щодо порушення відповідачами інтересів держави, а зазначені в позовній заяві порушення закону мають виключно формальний характер, що жодним чином не впливає та не зачіпає матеріальних чи будь-яких інших інтересів як держави, так і інших осіб. Правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств, як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства, визначаються Законом України «Про фермерське господарство» та вимоги закону ОСОБА_2 були виконані.

Однак, такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 23 жовтня 2014 року на підставі наказу Головного управління Держземагенства у Київській області між Головним Управлінням Держземагенства у Київській області та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір оренди землі без номеру, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення - пасовище, яка знаходяться в межах Пищиківської сільської ради Сквирського району Київської області.

Відповідно до пункту 6 Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки відповідно до витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок становить 21330,50 грн..

Пунктом 10 Договору орендни плату сторонами встановлено у грошовій формі в розмірі 4% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, у сумі 14689, 63 грн..

За умовами пункту 15 зазначеного договору земельна ділянка передаються в оренду для ведення фермерського господарства.

Приймання та передачу земельних ділянок згідно зазначеного договору оренди землі оформлено відповідним актом визначення меж земельної ділянки та приймання передачі об'єкта оренди.

24 листопада 2014 року договір зареєстровано Реєстраційною службою Сквирського РУЮ.

ОСОБА_2 є засновником фермерського господарства «Ященко А.М.», про що свідчить довідка АБ №246029 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (а.с.79-80).

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб'єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічна норма закріплена у частині першій статті 19 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII.

Відповідно до статті 16 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції (частини четвертої статті 188 цього Кодексу у редакції Закону № 2147-VIII), не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим частиною другою статті 118 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, передбачено, що позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Аналогічна норма міститься й у статті 188 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII, частиною першою якої уточнено, що в одній позовній заяві може бути об'єднано декілька вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, установлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Господарським судам підвідомчі, зокрема, справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів (стаття 12 ГПК у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій).

Статтею 20 ГПК у редакції Закону № 2147-VIII визначено особливості предметної та суб'єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю) крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Особливості участі прокурора в розгляді справ визначено статтею 45 ЦПК України, статтею 29 ГПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій(статтею 56 ЦПК України та статтею 53 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII відповідно), за змістом положень яких у разі прийняття судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Відносини, пов'язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, Конституцією України, Земельним кодексом України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах Закон України «Про фермерське господарство» є спеціальним нормативно-правовим актом.

Право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради (частина перша статті 5, частина перша статті 7 Закону України «Про фермерське господарство»).

Після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб (стаття 8 згаданого Закону).

Тобто, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов'язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов'язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Зі змісту положень статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» вбачається, що земельні ділянки, які використовуються фермерським господарством на умовах оренди, входять до складу земельфермерського господарства.

З комплексного аналізу норм статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство» можна зробити висновок, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов'язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки фермерські господарства є юридичними особами, їхні земельні спори з іншими юридичними особами, у тому числі з центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, підвідомчі господарським судам.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі відповідно до ст. 377 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.374, 377 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 29 грудня 2016 року скасувати повністю.

Провадження у справі за позовом заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_2, третя особа Реєстраційна служба Сквирського районного управління юстиції Київської області про визнання недійсними наказу та договору оренди земельної ділянки, зобов'язання вчинити дії - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «26» липня 2018 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіТ.Ц. Кашперська
Ю.М. Кулішенко