Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 219/228/16-ц

провадження № 61-27591св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

відповідач - публічне акціонерне товариство «Часівоярський вогнетривкий комбінат»;

представник відповідача - Нєізвєстний Олександр Петрович;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Донецької області від 6 червня 2017 року у складі колегії суддів: Кішкіної І. В., Дундар І. О., Новосядлої В. М.,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» (далі - ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат») про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він працював начальником охорони сторожового відділу економічної безпеки у ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» з 1 вересня 2005 року по 28 жовтня 2014 року. Наказом від 28 жовтня 2014 року № 565-ок на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України його було звільнено. Надалі дата звільнення була змінена з 28 жовтня 2014 року на 3 листопада 2014 року, а потім з 3 листопада 2014 року на 1 грудня 2014 року. Після його звільнення відповідач визнав, що не виплатив йому на час звільнення компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в кількості 18 днів, про що повідомив письмово про перерахування 25 листопада 2015 року на його рахунок 644 грн 89 коп. Проте вказану суму компенсації за невикористані дні відпустки відповідач повинен був виплатити йому 1 грудня 2014 року, у день його звільнення. Фактично він її отримав 26 листопада 2015 року, тому підлягає стягненню компенсація втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати, яка складає 345 грн 02 коп. Також вважав, що підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 жовтня 2014 року по день ухвалення рішення суду, виходячи із середньоденного заробітку у 170 грн 19 коп. Неправомірними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати у сумі 345 грн 02 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 жовтня 2014 року по день ухвалення рішення суду та 1 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 16 червня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у сумі 17 359 грн 38 коп. (нарахованої без утримання обов'язкових платежів). У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суди виходили з того, що з наказом про звільнення позивач був ознайомлений 30 квітня 2015 року, фактично відповідач провів розрахунок з позивачем 25 листопада 2015 року. При цьому рішенням апеляційного суду Донецької області від 1 грудня 2015 року з відповідача на користь ОСОБА_3 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 квітня 2015 року по 1 липня 2015 року та 500 грн на відшкодування моральної шкоди. Отже, з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 2 липня 2015 року по день фактичного розрахунку - 25 листопада 2015 року. Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків її виплати за невикористані 18 днів щорічної відпустки, суди виходили з того, що за період з червня по жовтень 2015 року поріг індексації не перевищував 101 %. Оскільки вимоги ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з порушенням трудових прав були предметом судового розгляду та з відповідача на користь ОСОБА_3 вже було стягнуто 500 грн на відшкодування моральної шкоди, то такі вимоги є безпідставними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Донецької області від 16 червня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з тих підстав, що відповідач не сплатив ОСОБА_3 компенсацію за невикористані 18 днів щорічної відпустки в день його звільнення - 1 грудня 2014 року, а перерахував її на картковий рахунок лише 26 листопада 2015 року. Відтак, вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими. Крім того, оскільки відповідачем не було сплачено позивачу відповідні суми на момент звільнення, позивач має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди.

Останнім рішенням апеляційного суду Донецької області від 6 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків виплатикомпенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь ОСОБА_3 200 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків виплати компенсації за невикористану відпустку відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Згідно із підпунктом «б» пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» компенсація за невикористану відпустку є одноразовою виплатою.

Таким чином, закон, на який посилається позивач для виплати йому компенсації у зв'язку з порушення строків виплати компенсації за невикористану відпустку у зв'язку з порушенням строків її виплати, застосовується до грошових доходів громадян, які не мають разового характеру, а компенсація за невикористану відпустку є одноразовою виплатою і тому не підлягає компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». При цьому підлягає відшкодуванню завдана моральна шкода у зв'язку з несвоєчасною виплатою компенсації за невикористану відпустку, розмір якої визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості.

У липні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції при новому розгляді справи не взяв до уваги обов'язкові для врахування висновки суду касаційної інстанції про те, що відповідач не сплатив йому компенсацію за невикористані 18 днів щорічної відпустки в день його звільнення - 1 грудня 2014 року, а перерахував його на картковий рахунок лише 26 листопада 2015 року, тому повинен сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку саме за період з 1 грудня 2014 року по 25 листопада 2015 року. Вважав, що розмір моральної шкоди визначено судом без урахування додаткових зусиль, які він має докладати для відновлення свого порушеного права.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду частково не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 працював начальником охорони сторожової відділу економічної безпеки у ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» з 1 вересня 2005 року.

Наказом ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» від 28 жовтня 2014 року № 565-ок на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України його звільнено з посади у зв'язку зі скороченням штату працівників.

28 жовтня 2014 року ОСОБА_3 ознайомлений з повідомленням підприємства про нарахування йому розрахункових сум при звільненні у розмірі 4 660 грн 34 коп. і запропоновано зазначену суму отримати в касі підприємства.

Відповідно до наказу ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» від 6 листопада 2014 року № 578-ок дату звільнення ОСОБА_3 A було змінено з 28 жовтня 2014 року на 3 листопада 2014 року у зв'язку з тим, що він перебував на лікарняному.

Наказом ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» від 28 квітня 2015 року № 196-0к дату звільнення ОСОБА_3 було змінено на 1 грудня 2014 року.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 9 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 1 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року, рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 9 вересня 2015 року скасовано. Стягнуто з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку (з 30 квітня 2015 року по 1 липня 2015 року) в сумі 6 807 грн 60 коп. та 500 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судом установлено, що в день звільнення ОСОБА_3 не було виплачено грошову компенсацію за невикористані 18 днів щорічної відпустки.

Так, листом від 25 листопада 2015 року ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» повідомило ОСОБА_3 про те, що компенсація за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 644 грн 89 коп. була перерахована на його картковий рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 14 т. 1).

Відповідно до статей 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачене статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до частини другої статті 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Положеннями частини першої статті 83 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно з пунктом 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством.

У порушення частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року апеляційний суд вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2017 року не виконав, не врахував, що відповідач не сплатив ОСОБА_3 компенсацію за невикористані 18 днів щорічної відпустки в день його звільнення - 1 грудня 2014 року, а перерахував її на картковий рахунок позивача лише 26 листопада 2015 року, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується при наданні працівникам відпусток (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з підпунктом «б» пунку 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо.

Тобто згідно з підпунктом «б» пункту 4 Порядку компенсація за невикористану відпустку є одноразовою виплатою.

Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» застосовується до грошових доходів громадян, які не мають разового характеру, а компенсація за невикористану відпустку є одноразовою виплатою і тому не підлягає компенсації у відповідності до вимог цього Закону.

Також вірний висновок апеляційного суду про те, що такими діями відповідача, а саме не нарахуванням та не виплатою компенсації за невикористану відпустку, позивачу завдано моральної шкоди, оскільки він був змушений докладати додаткових зусиль для захисту своїх прав.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому розмір моральної шкоди апеляційним судом визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

При цьому колегія суддів враховує, що рішенням апеляційного суду Донецької області від 1 грудня 2015 року стягнуто з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку (з 30 квітня 2015 року по 1 липня 2015 року) в сумі 6 807 грн 60 коп.

Крім того, рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 16 червня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у сумі 17 359 грн 38 коп. (нарахованої без утримання обов'язкових платежів) за період з 02 липня 2015 року по 25 листопада 2015 року. У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Відтак, оскільки відповідач не сплатив ОСОБА_3 компенсацію за невикористані 18 днів щорічної відпустки в день його звільнення - 1 грудня 2014 року, а перерахував її на картковий рахунок позивача лише 26 листопада 2015 року, з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 грудня 2014 року по 29 квітня 2015 року у розмірі 17 699 грн 76 коп. із розрахунку: 170 грн 19 коп. (середньоденний заробіток) х 104 робочих днів.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 6 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 грудня 2014 року по 29 квітня 2015 року у розмірі 17 699 грн (сімнадцять тисяч шістсот дев'яносто дев'ять) грн 76 коп.

В іншій частині рішення апеляційного суду Донецької області від 6 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк