Провадження № 22ц/782/441/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2018 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Єрмакова Ю.В.. (суддя-доповідач)

суддів - Лозко Ю.П., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання - Перишкіна Т.М.,

представника позивача - захисника ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Апеляційного суду Луганської області

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області (суддя Баронін Д.Б.)

від 18 квітня 2018 року

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради

справа про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2017 року ОСОБА_2 (позивач) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 (відповідач) та просила суд позбавити останнього батьківських прав щодо малолітнього сина.

На обґрунтування наведених позовних вимог позивач послалася на наступне:

Сторони мають неповнолітню дитину, сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач є батьком неповнолітньої дитини, проте він самоусунувся від виконання батьківських обов'язків та не приймає будь-якої участі у вихованні сина. Весь час, практично з моменту народження, дитина знаходиться на повному забезпеченні позивача, відносини між сторонами не склалися і добровільно утримувати дитину відповідач не бажав. Позивач вимушена була звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів, але з 2011 року відповідач перестав виплачувати аліменти на утримання дитини. Факт ухилення відповідача від батьківських обов'язків також підтверджується тим, що з цього приводу є кримінальне провадження за ст. 164 КК України. Відповідач жодним чином в інший спосіб не допомагає та не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться його життям, здоров'ям, матеріально не підтримує та і, взагалі, не спілкується з сином.

Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_2 (скаржник) звернулась з апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі просить рішення суду від 18 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд не надав належного значення поясненням ОСОБА_4, який пояснив, що останній раз бачив свого батька в 2016 році, а до 2016 року, тобто до моменту коли вони з матір'ю виїхали до Російської Федерації, він свого батька бачив один раз. Також скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що виїзд дитини за кордон перешкоджав відповідачеві спілкуватися з сином, адже відповідачем було надано дозвіл на виїзд за кордон оформлений у нотаріуса, що свідчить про те, що відповідач не зацікавлений в спілкуванні та вихованні дитини.

Сторони в судове засідання не з'явились, позивач належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи. В апеляційній інстанції її інтереси представляв представник. На адресу відповідача неодноразово направлялись судові виклики, проте поверталися з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Також, на адресу відповідача виходив судовий розпорядник про що складений акт від 16 серпня 2018 року №48, згідно якого, зі слів сусідки, ОСОБА_3 не проживає за вказаною адресою більше шести місяців, його місцезнаходження їй не відомо.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача , перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України (в редакції 2017 року) рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин, які б об'єктивно підтверджували свідоме ухилення відповідача ОСОБА_3 від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітньої дитини сина ОСОБА_4, тому підстави для застосування в даному випадку вимог ст. 164 СК України відсутні, узв'язку з чим дійшов висновку про необґрунтованість позову.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду.

Судом встановлено, що згідно із копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого 07 листопада 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3, про що зроблено відповідний актовий запис № 1009. При цьому, батьком дитини записаний ОСОБА_3, а матір'ю - ОСОБА_5.

Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін (доповнень) № 8, наданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області від 07 листопада 2009 року, внесено відомості до актового запису № 1009 про визнання батьківства стосовно ОСОБА_4 на підставі спільної заяви батьків, де батьком був визнаний ОСОБА_3.

З копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2, виданого 05 вересня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 05 вересня 2014 року зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 394, Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_6».

Згідно із довідкою № 16459, виданою 24 липня 2017 року Сєвєродонецьким міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, за ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, існує заборгованість по аліментам за період з 14 квітня 2011 року по 01 липня 2017 року в сумі 40076,47 грн.

З довідки, виданої 24 липня 2017 року Сєвєродонецьким міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області за № 16460 вбачається, що за ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, існує заборгованість по аліментам за період з 01 січня 2017 року по 01 липня 2017 року в сумі 7295,50 грн. Боржником було виплачено 1000,00 грн. за червень 2017 року.

Згідно із копією Витягу з кримінального провадження № 0001988 від 04 липня 2017 року, Сєвєродонецьким відділом поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області порушене кримінальне провадження за заявою ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_4 не сплачує аліменти на утримання спільної дитини.

Із змісту довідки № 58 від 23.03.2018 року, виданої Бутовською середньою загальноосвітньою школою Яковлівського району Бєлгородської області, вбачається, що ОСОБА_4 навчається у вказаній школі в 2 класі, дата початку навчання у школі 01 вересня 2016 року. За час навчання у школі вихованням дитини займається мати та вітчим. ОСОБА_3 не відвідує батьківські збори, не приймає участі в учбово-виховальному процесі, вихованням дитини не займається.

Відповідно до висновку Сєвєродонецької міської ради про позбавлення батьківських прав № 2041 від 18.04.2018 року про недоцільність позбавлення батьківських прав, надання висновку про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 на даному етапі вважається не доцільним.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 вказувала, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, а тому він має бути позбавлений батьківських прав.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), яка відповідно до статті 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 3 вказаної Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За змістом ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Як роз'яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, що не виконують батьківських обов'язків.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач навмисно ухилявся від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини та свідомо нехтував своїми батьківськими обов'язками.

Такими доказами самі по собі не можуть бути довідка з шкільного навчального закладу щодо невідвідування батьком дитини, довідка про неотримання стягнутих із відповідача аліментів, оскільки в будь-якому із них відсутнє посилання на особисті пояснення ОСОБА_3 та його ставлення до вказаних обставин, а отже вони як не доводять, так і не спростовують обставин, на які посилалася позивач.

На обставини щодо відсутності пояснень та ставлення відповідача до вказаних подій звернув увагу и Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради у своєму висновку, вважаючи недоцільним позбавлення батьківських прав відповідача на даний час.

Також, судом надано оцінку і відносинам позивача та відвідача, а також відносинам відповідача з сином з урахуванням тих обставин, що позивач з сином мешкають в Російській Федерації, та відсутні відомості про те, що позивач повідомила відповідача про свій контактний номер телефону або про контактний номер телефону сина.

З урахуванням встановлених обставин, судова колегія вважає, що у суду першої інстанції були підстави для відмови у задоволенні позову на підставі тих доказів, які були надані позивачем на обґрунтування своїх позовних вимог, оскільки ухилення батьків від виконання своїх обов'язків повинно бути навмисним, тобто особа має повністю розуміти наслідки своєї винної поведінки.

В матеріалах справи відсутні докази, що до відповідача, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, раніше застосовувалися попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України ).

Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини в діях батьків.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки висновків суду щодо наданих позивачем доказів, проте ці висновки суду відповідають встановленим обставинам по справі, з яким судова колегія погоджується.

Доводи апеляційної скарги про наявність кримінального провадження за ст.164 КК України відносно відповідача також не є безумовною підставою для позбавлення його батьківських прав.

Посилання скаржника на те, що відповідач на протязі всього розгляду справи в суді жодного разу не з'являвся, що свідчить, на думку скаржника, про його байдужість, не може бути прийнято до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідач жодного разу не отримував судовий виклик по справі, а як встановлено в апеляційній інстанції по виходу судового розпорядника за місцем реєстрації відповідача (акт від 16 серпня 2018 року за №48), останній не проживає за вказаною адресою більше шести місяців та його місцезнаходження не відомо.

Отже, виходячи зі змісту апеляційної скарги та наведених у ній доводів, є підстави вважати, що ці доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, містять у собі суб'єктивне тлумачення обставин справи та вимог закону.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному об'ємі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 01 вересня 2018 року.

Головуючий

Судді