_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/3999/18
Провадження № 2/520/4301/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2018 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Гниличенко М.В.

при секретарі Шпак К.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, суд -

ВСТАНОВИВ:

03.04.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 320 577 гривень; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу адвоката.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 19.04.2018 року провадження по справі було відкрито та справа призначена до судового засідання на 21.05.2018 року.

Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи за відсутності учасника процесу.

На виконання вказаної ухвали представником відповідача було надано відзив на позовну заяву та уточнену заяву про застосування строків позовної давності.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 03.04.2018 року у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 було відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання, яке відбулось 23.07.2018 року зявився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на те, що з 2007 року він був директором та засновником Приватного підприємства «Дах», яке на замовлення відповідача здійснило будівельні роботи приміщення під ресторан, приблизний кошторис обєкту був у розмірі 300-400 тисяч доларів, між сторонами був укладений контракт, отриманий аванс та по акту виконаних робіт будівництво було здійснено у повному обсязі, грошові кошти за роботу перераховувались кожен місяць на зарплату працівників та придбання будівельних матеріалів, він не згоден з позицією відповідачки про наявність трьох траншів передачі грошових коштів. Позивач вказує, що приблизно за місяць до закінчення основних будівельних робіт, у вересні 2008 року, до нього на фірму приїхала відповідач ОСОБА_2 з проханням позичити 16000 доларів США, як сума необхідна її у подальшому на обробні та спеціальні роботи, які будуть виконуватись іншою фірмою. У звязку з тим, що відносини між ними були довірчими, позивач дістав із сейфа вказану суму та передав ОСОБА_2, а остання написала власноручно розписку, якою зобовязалась повернути грошові кошти у строк до 31.12.2008 року. Вказані гроші не мають відношення до будівельних робіт, які були здійсненні ПП «Дах», оскільки оплата за будівництво проводилась через банківські розрахунки на великі суми, що не йдуть в порівняння з 16000 доларів США, які були отримані у борг відповідачкою та були його особистими коштами. Позивач вказує, що після написання розписки у період з 28.12.2009 року по березень 2010 року відповідачем були частково гроші повернуті, однак після 04.03.2010 року відповідач припинила сплачувати борг, на телефонні дзвінки не реагувала, потім деякий час хворіла, тому позивач не турбував відповідачку та мав надію на повернення грошей. У 2017 році по телефону, а потім рекомендованим листом вимагав добровільно погасити борг, звертався з заявами до прокуратури та міліції, вважає, що строк позовної давності не пропущений, оскільки, на його думку сплив строку починається з часу повідомлення відповідача травня 2017 року та її відмови сплатити борг, тому змушений був звернутись до суду з даним позовом.

До судового засідання зявився представник позивача ОСОБА_3, який підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, мотивуючи тим, що 30 вересня 2008 року ОСОБА_2 склала розписку, за текстом якої вбачається, що вона позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 16000 /шістнадцять тисяч/ доларів США, зобовязалась повернути вказану суму в повному обсязі до 31 грудня 2008 року. В період з грудня 2009 року по березень 2010 року відповідач частково повернула борг у сумі 30500 гривень, що на час повернення було еквівалентно 3814 доларам США, однак залишок боргу, який складає на теперішній час суму 320577 гривень, що еквівалентно 12186 доларів США, на даний час не повернуто. Представник позивача вказує, що з квітня 2010 року ОСОБА_2 переховується від позивача, уникає зустрічей, відмовляється повернути борг, тому представником позивача 18.05.2017 року за місцем реєстрації ОСОБА_2 був направлений лист-претензія про повернення боргу, однак відповідач отримувати вказаний лист відмовилась, претензія повернулась з відміткою про закінчення терміну зберігання, у звязку з чим позивач змушений звернутись до суду з даним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не зявилась, належним чином повідомлялась, причини неявки суду невідомі.

До судового засідання зявився представник відповідача ОСОБА_4, який позовні вимоги не визнав, просив у позові відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що у червні 2008 року відповідач почала будівництво приміщення, з цією метою вона звернулась в будівельну компанію ПП «Дах» директором якої був ОСОБА_1 та підписала з ним договір про надання його компанією будівельних робіт. Грошові виплати даної компанії було розподілено на три транші, два транші провели на розрахунковий рахунок будівельної компанії, а третій транш ОСОБА_5 було запропоновано написати розписку про те, начебто відповідачка отримала у нього грошові кошти в борг, з метою позбутися податкових зобовязань, внаслідок чого виникло вищевказане грошове зобовязання про позичення грошей. В грудні 2008 року будівельна компанія ПП «Дах» закінчила будівельні роботи та усі обговорені виплати були здійснені на протязі 2009 року. Представник відповідача вказує, що за цією розпискою грошові кошти не передавались, а договір позики є укладеним з моменту передання грошей, тому вказаний договір є безгрошовим, тобто неукладеним. Представник відповідача просить встановити фактичні обставини справи, правову природу взаємовідносин, вважає, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, не підтверджується доказами, тому просить в задоволенні позову відмовити. Крім того, уточнивши заяву 13.07.2018р., представник відповідача звертає увагу на застосування строків позовної давності при вирішенні даного спору, а саме з 31.12.2008 року - з дати відмови відповідачки виконувати своє боргове зобовязання за розпискою та дати виконання цього зобовязання, наведеної у розписці, як до вимоги про повернення грошових коштів, тому просить в позові відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача та його представника, представника відповідача, приходить до наступного.

Відповідно до ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд відповідно до ст.13 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання грошей.

Суд, досліджуючи боргову розписку чи договор позики, повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

На підтвердження зобовязань відповідача, позивачем у судовому засіданні був наданий для огляду оригінал розписки від 20 листопада 2015 року, яка була судом оглянута та встановлена її відповідність копії розписки наявної в матеріалах справи на а.с.11. Із дослідженої у судовому засіданні розписки вбачається, що сторонами в письмовій формі зафіксовані істотні умови договору позики, а саме: предмет позики - грошові кошти, дата отримання та строк повернення коштів.

Факт знаходження оригіналу розписки у позивача підтверджують наявність невиконаного боргового зобов'язання відповідача перед позивачем.

Факт написання власноручно розписки ОСОБА_2 взаємно визнається сторонами, окрім записів про часткове повернення боргу, які зроблені на зворотній стороні розписки особисто позивачем та його заступником по роботі, про що у своїх поясненнях підтвердив позивач у судовому засіданні, але зазначив, що частково сума в розмірі 30500 гривень, що на час повернення було еквівалентно 3814 доларам США була дійсно повернута позивачу.

Суд зазначає, що дійсно існують випадки, коли спірна розписка свідчить про наявність між сторонами інших правових відносин ніж визначених договором позики, проте в даному випадку в письмових поясненнях представника відповідача наявні протиріччя, з одного боку, представник надає пояснення про те, що за цією розпискою грошові кошти не передавались, а договір позики є укладеним з моменту передання грошей, тому вказаний договір є неукладеним, а з іншого боку, наполягає на застосуванні строків позовної давності до виниклих між сторонами правовідносин, оскільки саме з 31 грудня 2008 року відповідачка відмовилась виконувати своє боргове зобовязання. Вказані підстави для відмови у позові є взаємовиключними, тому суд повинен встановити правову природу відносин між сторонами.

Згідно зі ст.376 ЦК Української РСР /у редакції 1963 року/ позичальник вправі заперечувати договір позики за його безгрошовістю, доводячи, що гроші або речі в дійсності зовсім не одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж зазначено у договорі. В тих випадках, коли договір позики повинен бути укладений у письмовій формі, заперечення його за безгрошовістю шляхом показань свідків не допускається, за винятком кримінально карних дій.

Відповідно до вимог ст.216 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) та ст.545 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо боржник видав кредитору в посвідчення зобовязання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ, а при неможливості повернення зазначити про це в розписці, що ним видається.

Таким чином, відповідно до вимог закону, факт повернення боргу за договором позики або його безгрошовість має доводити позичальник.

Заперечення представника відповідача про безгрошовість договору позики наявністю в той момент договорних відносин щодо здійснення будівельних робіт між позивачем та відповідачкою суд не бере до уваги, так як вказаний факт не підтверджений належними та допустимими доказами.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (в тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Отже, даючи правову оцінку розписки, написаної 30.09.2008 року в контексті ст.ст.1046-1050 ЦК України, суд зауважує, що вказана розписка є договором позики, оскільки в неї вказані всі умови, в тому числі істотні, що притаманні договору позики. У договорі вказані його сторони: ОСОБА_1 - позикодавець, ОСОБА_2 - позичальник; предмет договору - грошові кошти; сума договору 16000 тисяч доларів США ; дата складання 30.09.2008 року та строк, до якого необхідно повернути суми позики - до 31.12.2008 року, поставлена підпис відповідача.

Сторони сам факт існування та написання розписки особисто ОСОБА_2 не оспорюють.Розписка знаходиться у позивача, в суд наданий її оригінал, який підтверджує наявність невиконаного боргового зобов'язання відповідача перед позивачем.

Суд приймає надану до суду розписку від 30.09.2008 року, в якості належного та допустимого доказу виникнення боргового зобовязання за договором позики, так як даний факт жодним чином не спростований, належних та допустимих доказів в обґрунтування позиції представника щодо неукладеного договору позики, суду не надано.

Судом встановлено, що розписка була складена 30.09.2008 року, тобто строк позовної давності на час звернення до суду сплинув, в розписки чітко указано зобовязання щодо повернення боргу у строк до 31 грудня 2008 року.

В матеріалах справи є поштові повідомлення, направлені на адресу відповідача 18.05.2017 року, проте із пояснень позивача чітко вбачається, що відповідач частково сплатила борг у період з грудня 2009 року по березень 2010 року, після березня 2010 року відповідач припинила платежі та ухилялась від виконання зобовязань. Фактично з квітня 2010 року по квітень 2013 року сплив трирічний термін позовної давності, на протязі якого позивачу було відомо про порушення зобовязань з боку відповідача та він мав право звернутись з позовом до суду, але цей строк був пропущений, причин поважності пропуску строку або заяви про поновлення строку позовної давності до суду позивачем не надано.

Суд не приймає пояснення представника позивача про те, що строк позовної давності слід враховувати з часу направлення листа-повідомлення у травні 2017 року, оскільки відповідно до норм ч.2 ст.1049 ЦК України якщо договором/розпискою/ не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Однак, в розписці відсутнє посилання на повернення коштів на першу вимогу позикодавця, навпаки зазначено чітко дата повернення боргу -31.12.2008 року, тому після останнього платежу у березні 2009 року позивач на протязі трьох років строку позовної давності повинен був звернутись з позовом до суду, проте позов було подано тільки 03.04.2018 року.

У звязку із пропуском строку позовної давності позивачем при зверненні до суду, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Крім того, у відповідності зі ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позовних вимогах судові витрати, повязані зі сплатою судового збору та витрати на правову допомогу адвоката, покладаються на позивача.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 81,131,223, 259, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст.257,267,509,526,530,533,629,638,1046,1047,1049ЦК України,суд-

ВИРІШИВ:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м.Одеси шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складений 26 липня 2018 року.

Суддя Гниличенко М. В.