Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 334/451/18Головуючий у 1-й інстанції Гнатюк О.М. Повний текст рішення складений 16.03.2018 року
Пр. № 22-ц/778/1961/18Суддя-доповідач апеляційного суду Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді - доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування безпідставно набутого майна

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на свою користь грошові кошти в розмірі 40000,00 грн., а також понесені судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що відповідачам спільно належав автомобіль ВАЗ 21103, реєстраційний номер НОМЕР_1, який був зареєстрований на ім'я ОСОБА_3

Він виявив бажання придбати вказаний автомобіль і домовився із ОСОБА_3 про купівлю-продаж зазначеного автомобіля.

28.09.2012 року він передав відповідачу ОСОБА_3 40000,00 грн., а той, у свою чергу, передав йому вказаний автомобіль, свідоцтво про реєстрації вказаного транспортного засобу, нотаріально посвідчену довіреність від 28.09.2012 року на ім'я позивача для вчинення від імені ОСОБА_3 дій щодо автомобіля. Після цього договір купівлі-продажу не укладався, а позивач користувався автомобілем на підставі довіреності.

21.10.2017 року у м. Запоріжжі ВАЗ 21103, реєстраційний номер НОМЕР_1 був вилучений працівниками поліції в зв'язку із накладенням арешту у виконавчому провадженні на майно боржника ОСОБА_3

У подальшому Ленінський ВДВС м. Запоріжжя продав автомобіль на публічних торгах, а виручені від продажі кошти були направлені на погашення заборгованості по аліментах ОСОБА_3 перед ОСОБА_4

Він вважає, що відповідачі передчасно та безпідставно отримали кошти за автомобіль в сумі 40000,00 грн., так як договір купівлі-продажу у встановленому законом порядку не було укладено.

Видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб.

За таких обставин відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України належить вважати неукладеним договір купівлі-продажу автомобіля.

Він вважав, що відповідачі таким чином отримали від нього 40000,00 грн. безпідставно, а тому вказані кошти мають йому бути повернені.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2018 року (а.с. 27-28) у задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 33-39) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, стягнути судові витрати з відповідачів в сумі 1762,00 грн.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 42), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 47).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідачі у встановлений апеляційним судом строк на адресу апеляційного суду відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі не подали.

В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За змістом ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, у період з 04.06.2018 року по 13.07.2018 року суддя - доповідач перебувала у відпустці (довідка а.с. 53).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 2, 10, 76-81, 263-265, 272, 273, 274-279 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно встановлено, що відповідно до розписки 28.09.2012 року (копія а.с. 9) ОСОБА_3 при погодженні з дружиною ОСОБА_4 продав автомобіль ВАЗ 21103 д.н.з. НОМЕР_1 за генеральною довіреністю ОСОБА_2 і отримав від нього суму 40000,00 грн.

Зазначені обставини визнаються сторонами та не оспорюються.

Згідно із довіреністю від 28.09.2012 року ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_2 бути його представником зі всіма необхідними повноваженнями у всіх компетентних органах, підприємствах та установах щодо розпорядження та експлуатації належного йому автомобілю ВАЗ 21103 д.н.з. НОМЕР_1. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. реєстр № 2058 (копія а.с. 8).

Відповідно до акту від 21.10.2017 року (копія а.с. 7) автомобіль ВАЗ 21103 д.н.з. НОМЕР_1 був затриманий та доставлений для зберігання на спеціальний майданчик відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Ст. 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Ч. 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч. 1 та 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

З огляду на положення ч. 1ст. 207 ЦК України наявність письмових документів, які свідчать про волю сторін на відчуження автомобіля, та з урахуванням положень ст. 638 ЦК України суд першої інстанції дійшов правильного висновку про укладення сторонами у письмовій формі правочину щодо спірного автомобіля.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування положень ст. 1212 ЦК України у цій справі, та, відповідно, відмову позивачеві у задоволенні його позову у цій справі про солідарне стягнення з відповідачів коштів у сумі 40000,00 грн., як безпідставно набутого майна, на підставі цієї статті у цій справі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 відображають позицію позивача у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою, дублюють доводи позовної заяви останнього у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд у цій справі.

Останніми не спростовуються правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставин цієї справи та правильні висновки суду першої інстанції у цій справі.

В силу вимог ст. 4 ЦПК України ОСОБА_2 мав право на звернення до суду із вищезазначеним позовом у цій справі.

Проте, здійснюючи правосуддя, суд захищає права…фізичних осіб… у спосіб, визначений законом…(ст.. 5 ч. 1 ЦПК України).

При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Випадки, передбачені ст. 82 ЦПК України, для звільнення від доказування позивача ОСОБА_2 у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Відповідно до розписки 28.09.2012 року (копія а.с. 9) ОСОБА_3 при погодженні з дружиною ОСОБА_4 продав автомобіль ВАЗ 21103 д.н.з. НОМЕР_1 за генеральною довіреністю ОСОБА_2 і отримав від нього суму 40000,00 грн.

Зазначені обставини у суді першої інстанції визнавались сторонами у цій справі та не оспорювались.

Оскільки у встановленому законом порядку зазначений правочин визнаний недійсним не був, виконувався сторонами, то існування між ними зобов'язальних відносин, які виникли з правочину, унеможливлює застосування до цих правовідносин норми ст. 1212 ЦК України, предметом регулювання якої є безпідставне набуття або збереження майна без достатньої правової підстави, а зумовлює інші наслідки, передбачені для зобов'язальних правовідносин.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-100цс15 від 03 червня 2015 року.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2

Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України у цій справі відсутні, та зокрема позивачем ОСОБА_2 апеляційному суду не надані.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, у цій справі не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідачів будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у розмірі 1057,20 грн. (а.с. 32), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Разом із тим, апеляційний суд вважає за доцільне роз'яснити ОСОБА_2, що він не позбавлений права у подальшому звертатись окремо від цієї справи для вирішення питання в іншій спосіб.

Керуючись ст.ст. 12, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384, п.п. 8,9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 30.07.2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.