Провадження № 2/200/4333/16
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 квітня 2018 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська
в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.
за участю секретаря: Санжаровської Я.В.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління МВС України в Дніпропетровській області в особі голови ліквідаційної комісії, третя особа прокуратура Дніпропетровської області про встановлення факту наявності трудових відносин, та стягнення заборгованості по заробітній платі, -
26 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, третя особа прокуратура Дніпропетровської області про встановлення факту наявності трудових відносин, та стягнення заборгованості по заробітній платі.
В обґрунтування позову зазначив, що в березні 2014 року він у складі інших активістів Дніпропетровська добровільно записався до Штабу національного захисту Дніпропетровська, який організовував оборону міста від можливого наступу озброєних угруповань ЛНР-ДНР. Штаб національного захисту формувався та функціонував як громадська організація, керівником був ОСОБА_2 . Ознайомившись з документами, які підтверджують кваліфікацію позивача, Береза повідомив позивачу про формування на базі Штабу національного захисту добровольчого військового формування МВС батальйону «Дніпро-1». Після того як був підписаний наказ МВС про формування вказаного батальйону, командиром якого було призначено Березу, останній запропонував позивачу посаду начальника Служби озброєнь батальйону з посадовим окладом 10 тисяч гривень. Позивач погодився та після оформлення всіх необхідних паперів приступив до виконання своїх службових обов`язків. На протязі 25-30 квітня 2014 року позивачу у підпорядкування було надано взвод охорони в кількості 20 чоловік з числа добровольців, які виявили бажання служити у новоствореному підрозділі «Дніпро-1». Також позивач особисто отримував на складі озброєнь МВС зброю та боєприпаси до неї, згідно затвердженої МВС рознарядки. 30 квітня 2014 року боєприпаси були завезені до приміщення, обладнаного під зберігання зброї, і позивач взяв їх на облік і фактично приступив до виконання обов`язків начальника служби озброєнь батальйону «Дніпро-1». Робоче місце позивача було у приміщенні облдержадміністрації, під його безпосереднім керівництвом знаходилось 20 чоловік охорони, його службові обов`язки були сформульовані командиром батальйону «Дніпро-1» Березою. На позивача були покладені обов`язки щодо зберігання, обліку, видачі та прийняття зброї та боєприпасів всього батальйону, в зв`язку з чим позивач вважає, що з 30 квітня 2014 року він фактично розпочав службу у батальйоні «Дніпро-1». Після початку його служби позивачу та всьому особовому складу була видана військова форма встановленого для батальйону «Дніпро-1» зразка, частково у липні, серпні та вересні 2014 року було виплачене грошове забезпечення, в середньому по 3 тис. гривень на людину за весь період проходження служби. Вказані кошти видавалися по відомості про нарахування заробітної плати. Свої обов`язки позивач виконував по кінець листопада 2014 року, коли керівництво батальйону офіційно повідомило про скорочення в зв`язку з підписанням мінських домовленостей про перемир`я, та що підрозділ Служба озброєнь ліквідується. Разом з тим, позивач так і не отримав належного грошового забезпечення, а відповідачі на даний час взагалі заперечують наявність трудових відносин та відмовляються виплачувати йому грошові кошти в якості заробітної плати за час виконання ним службових обов`язків.
З огляду на викладене, позивач просив суд у відповідності до ч.6 ст.235 КЗпП України встановити факт перебування у трудових відносинах починаючи з 30 квітня 2014 року по 30 жовтня 2014 року, зобов`язати внести запис до трудової книжки позивача НОМЕР_1 за весь час трудових відносин, стягнути невиплачену заробітну плату в розмірі 56 тисяч гривень, визнати причину звільнення позивача незаконною і поновити його на роботі.
Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська суду від 25 жовтня 2016 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, третя особа прокуратура Дніпропетровської області про встановлення факту наявності трудових відносин, та стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки вказаний спір виник у сфері публічної служби та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року ухвалу судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська суду від 25 жовтня 2016 року скасовано та передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська суду від 12 квітня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, третя особа прокуратура Дніпропетровської області про встановлення факту наявності трудових відносин, та стягнення заборгованості по заробітній платі.
В подальшому, під час розгляду справи позивачем було уточнено коло відповідачів у справі, та остаточно визначено відповідачами: Міністерство внутрішніх справ України, Головне управління МВС України в Дніпропетровській області в особі голови ліквідаційної комісії.
З огляду на викладене та з урахуванням уточненої позовної заяви, яка була подана до суду 10.10.2017 року, позивач просив суд у відповідності до ч.6 ст.235 КЗпП України встановити факт перебування у трудових відносинах з ГУМВС у Дніпропетровській області починаючи з 30 квітня 2014 року по 30 жовтня 2014 року. Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України внести запис до трудової книжки позивача за весь час трудових відносин з 30 квітня по 30 жовтня 2014 року, на посаді Начальника служби озброєнь батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро-1». Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України невиплачену заробітну плату в розмірі 56 тисяч гривень. Визнати факт звільнення позивача незаконним та безпідставним. Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України поновити позивача на роботі в якості начальника служби озброєнь батальйону, в полку патрульної служби особливого призначення «Дніпро-1».
Відповідач Міністерство внутрішніх справ України надав письмові заперечення на позовну заяву. Заперечення обґрунтовані тим, що відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України «Про створення підрозділу патрульної служби міліції особливого призначення ГУМВС України в Дніпропетровській області» від 14.04.2014 року № 313, було створено підрозділ патрульної служби особливого призначення «Дніпро-1» в структурі міліції громадської безпеки та затверджено штат створеного підрозділу. Відповідно до наказу МВС України «Про організаційно-штатні зміни в ГУМВС України в Дніпропетровській області» від 28.04.2014 року було затверджено штат батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро-1», а наказ від 14.04.2014 № 313 визнано таким, що втратив чинність. Наказом МВС України від 24.09.2014 року № 986 було реорганізовано батальйон патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро-1» в полк патрульної служби особливого призначення «Дніпро-1» ГУМВС України в Дніпропетровській області та затверджено Перелік змін у штатах МВС. Відповідно до штатного розпису, посади начальника служби озброєнь батальйону «Дніпро-1» ГУМВС України в Дніпропетровській області, не існувало. За даними архівно-алфавітної картотеки осіб середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ ОСОБА_1 не значиться, а тому в трудових відносинах з міністерством внутрішніх справ України з 01.05.2014 до 01.12.2014 року не перебував. Заробітну плату не отримував. Також вважає, що МВС України є неналежним відповідачем у справі, оскільки позивач акцентує увагу, що перебував у трудових відносинах саме з ГУМВС України у Дніпропетровській області. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Третя особа прокуратура Дніпропетровської області подала до суду заяву, в якій вказала, що зазначена справа не відноситься до категорії, в якій участь прокурора є обов`язковою, суб`єктний склад сторін у справі виключає можливість застосування прокурором представницьких повноважень на їх захист, тому подальша участь прокурора у справі є недоцільною. Просив розглядати справу без участі прокуратури області.
В судових засіданнях позивач та його представник підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.
В судових засіданнях представники відповідачів позовні вимоги не визнали, надали пояснення аналогічні викладеним у запереченнях на позовну заяву.
Крім того, позивач заявив клопотання про виклик у судове засідання свідків (а.с. 53).
У задоволенні вказаного клопотання судом було відмовлено, оскільки воно не відповідає вимогам ст.91 ЦПК України, а саме не вказано щодо кожного свідка, які обставини він може підтвердити.
В судовому засіданні, яке відбулося 02.03.2018 року, суд вирішив здійснювати подальший розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, надав сторонам строк для подання додаткових пояснень, заперечень і доказів. У даному судовому засіданні позивач та його представник також просили надати строк для оформлення додаткових клопотань.
Разом з тим, сторони не надали додаткових клопотань, пояснень та доказів, в зв`язку з чим суд вирішує спір на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного висновку.
Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.4).
Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.3 вказаної статті у справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або членом його сім`ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов`язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача.
Відповідно до положень статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Судом встановлено, що в 1975 році ОСОБА_1 закінчив Військово-інженерну ордена Леніна червонопрапорну академію ім. В.В. Куйбишева за спеціальністю «Машини інженерного озброєння».
В 1979 році ОСОБА_1 закінчив Військово-інженерну ордена Леніна червонопрапорну академію ім. В.В. Куйбишева за спеціальністю «Інженерна оперативно-тактична інженерних військ».
У позовній заяві позивач стверджує, що з 30 квітня 2014 року він фактично приступив до виконання обов`язків начальника служби озброєнь батальйону «Дніпро-1».
Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України «Про створення підрозділу патрульної служби міліції особливого призначення ГУМВС України в Дніпропетровській області» від 14.04.2014 року № 313, було створено підрозділ патрульної служби особливого призначення «Дніпро-1» в структурі міліції громадської безпеки ГУМВС України в Дніпропетровській області та затверджено штат створеного підрозділу (а.с. 85).
Відповідно до наказу МВС України «Про організаційно-штатні зміни в ГУМВС України в Дніпропетровській області» від 28.04.2014 року за № 407 було затверджено штат батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро-1», та визнано таким, що втратив чинність, штат батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро-1», затверджений наказом від 14.04.2014 № 313 (а.с. 86).
Наказом МВС України від 24.09.2014 року № 986 реорганізовано батальйон патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро-1» ГУМВС України в Дніпропетровській області в полк патрульної служби особливого призначення «Дніпро-1» ГУМВС України в Дніпропетровській області та затверджено Перелік змін у штатах МВС (а.с. 100).
Судом досліджено штатні розписи батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро-1» ГУМВС України в Дніпропетровській області, передбачені вищеназваними наказами, та встановлено, що в жодному з них відсутня посада начальника служби озброєнь батальйону.
Листом від 04.08.2017 року за підписом директора департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України Доскевич Г.О., повідомлено, що за даними архівно-алфавітної картотеки осіб середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ ОСОБА_1 не значиться, тобто в трудових відносинах з Міністерством внутрішніх справ України з 01.05.2014 до 01.12.2014 року не перебував (а.с.84).
Відповідно до листа директора департаменту фінансово-облікової політики МВС України Шевніна С.М. від 09.08.2017 року, заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується за місцем роботи (проходження служби) на підставі наказу про призначення особи на відповідну штатну посаду та встановлення конкретного розміру окладу, надбавок, доплат тощо. ОСОБА_1 заробітну плату (грошове забезпечення) в апараті МВС не отримував (а.с. 83).
В якості доказів того, що ОСОБА_1 фактично знаходився в трудових відносинах з ГУМВС України в Дніпропетровській області, позивач надав суду «Супроводжувальний лист» від 17.09.2014 року за підписом командира БПСМОП «Дніпро-1» ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , з якого вбачається, що «направляється ОСОБА_1 , паспортні дані НОМЕР_2 , начальник служби РАВ БПСМОП «Дніпро-1» в район розташування 91 інженерно-саперного полку (м. Олександрівка Донецької області) для отримання та перевезення інженерних боєприпасів».
Також позивач надав копії накладних № 444 від 27.08.2014 року, № 472 від 10.09.2014 року, з яких вбачається, що БПСМОП «Дніпро-1» відпускались боєприпаси, отримувачем вказано ОСОБА_1 .
Крім того, позивачем надано «Перелік особового складу підрозділу охорони, який дає згоду на перевірку детектором брехні», за підписом начальника служби РАО ОСОБА_1 .
Також з матеріалів справи вбачається, що наказом ГУМВС України в Дніпропетровській області від 01.05.2014 року № 104 о/с призначено знов прийнятого у зв`язку з загрозою територіальної цілісності країни, недопущення масових порушень громадського порядку, в порядку виключення, без спеціальної перевірки, встановленої Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» та медичного огляду на стан придатності до військової служби, з іспитовим строком двадцять місяців з 01 травня 2014 року ОСОБА_1 виконуючим обов`язки міліціонера батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро-1» ГУМВС України в Дніпропетровській області (посадовий оклад 560 гривень), встановивши йому згідно з наказом МВС України від 31 грудня 2007 року № 499 надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50%.
Наказом начальника ГУ УМВС України в Дніпропетровській області від 27.05.2014 року за № 145 о/с позивача звільнено за ст.28, п.2. ч.1 ст.40 КЗпП України (за результатами випробування) з 27.05.2014 року.
Наказом начальника ГУМВС України в Дніпропетровській області від 05.11.2014 року № 441 о/с призначено знов прийнятого ОСОБА_1 фахівцем 2-ї категорії (тарифний розряд -8, тарифний коефіцієнт 1,64) групи матеріального забезпечення полку патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро-1» ГУМВС України в Дніпропетровській області.
Наказом начальника ГУМВС України в Дніпропетровській області від 27.03.2015 року № 125 о/с ОСОБА_1 було звільнено за п.1.с т.36 КЗпП України за угодою сторін з вказаної посади з 27.03.2015 року.
Підставою для звільнення стала особиста заява позивача.
Вирішуючи питання про обгрунтованість позовних вимог, суд зазначає наступне.
Згідно ст.1 КЗпП України Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.
Згідно ст.21 цього ж Кодексу трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантуються заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.
Відповідно до ч.1 ст. 24 КЗпП України, в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
Відповідно до частини 4 статті 24 КЗпП України, трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.
Разом з тим, під час розгляду не було встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір або в іншій формі досягнуто домовленності щодо працевлаштування позивача до батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро-1» з 30 квітня 2014 року.
На думку суду, позивачем не надано жодного допустимого, належного і достовірного доказу на підтвердження зазначеної обставини, зокрема, копії заяви про прийом на роботу, ознайомлення з будь-якими інструкціями, платіжних документів або відомостей з підписами позивача про отримання заробітної плати. При цьому суд звертає увагу, що в позовній заяві мова йде про те, що позивач приступив до виконання своїх службових обов`язків «після оформлення всіх необхідних паперів», однак позивач жодного доказу на підтвердження своїх доводів не надав. Позивач також вказував у позовній заяві, що заробітну плату він отримував «по відомості про нарахування заробітної плати», однак знову ж таки не надав жодного документального доказу в підтвердження своїх доводів та не заявляв клопотань про витребування таких доказів.
Суд критично оцінює надані позивачем в якості доказів «Супроводжувальний лист» від 17.09.2014 року за підписом командира БПСМОП «Дніпро-1» ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , копії накладних № 444 від 27.08.2014 року, № 472 від 10.09.2014 року, та «Перелік особового складу підрозділу охорони, який дає згоду на перевірку детектором брехні», за підписом начальника служби РАО ОСОБА_1 , оскільки відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, а з вказаних документів не можна зробити висновок, що ОСОБА_1 є штатним працівником БПСМОП «Дніпро-1» ГУМВС України в Дніпропетровській області.
Так, в «Супроводжувальному листі» від 17.09.2014 року ОСОБА_1 вказаний як начальник служби РАВ, що суперечить його ж власним поясненням у позовній заяві, що він працював на посаді начальника служби озброєнь. У накладних посада ОСОБА_1 взагалі ніяк не зазначена, а у «Переліку особового складу підрозділу охорони» вказана посада ОСОБА_1 як начальник служби РАО, що знову ж таки суперечить твердженням позивача в позовній заяві щодо найменування його посади. Крім того, у вказаному «Переліку…» відсутня дата, що позбавляє суд можливості ідентифікувати час, коли був складений названий документ, враховуючи також ту обставину, що відповідно до наказу начальника ГУМВС України в Дніпропетровській області від 01.05.2014 року № 104 о/с з 01 травня 2014 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду виконуючого обов`язки міліціонера батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро-1» ГУМВС України в Дніпропетровській області.
З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не встановлено факту прийняття позивача на роботу за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; не встановлено факту роз`яснення позивачеві його прав і обов`язків та про інформування під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору тощо.
З огляду на викладене, позовні вимоги щодо встановлення факту перебування у трудових відносинах з ГУМВС у Дніпропетровській області починаючи з 30 квітня 2014 року по 30 жовтня 2014 року, є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.
Оскільки позовні вимоги про зобов`язання Міністерство внутрішніх справ України внести запис до трудової книжки позивача за весь час трудових відносин з 30 квітня по 30 жовтня 2014 року, на посаді Начальника служби озброєнь батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро-1», а також стягнення з Міністерства внутрішніх справ України невиплачену заробітну плату в розмірі 56 тисяч гривень є похідними від вимоги про встановлення факту перебування у трудових відносинах з ГУМВС у Дніпропетровській області починаючи з 30 квітня 2014 року по 30 жовтня 2014 року, вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню.
Крім того, незрозумілим є пред`явлення цих вимог саме до Міністерства внутрішніх справ України, оскільки позивач сам акцентує увагу на тому, що в трудових відносинах він знаходився саме з ГУМВС України в Дніпропетровській області. Вказана установа є самостійною юридичною особою. Крім того, спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 за № 58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників. Відповідно до п.2.4 розділу 2 вказаної Інструкції усі записи в трудовій книжці пр. прийняття на роботу, переведення н іншу постійну роботу або звільнення, вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження).
Щодо позовних вимог про визнання факту звільнення позивача незаконним та безпідставним, та зобов`язання Міністерство внутрішніх справ України поновити позивача на роботі в якості начальника служби озброєнь батальйону, в полку патрульної служби особливого призначення «Дніпро-1», суд зазначає наступне.
Як вказувалось вище, в судовому засіданні не встановлено факту прийняття позивача на роботу за конкретною кваліфікацією, професією, посадою, не встановлено навіть наявності у штатному розписі батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро-1» ГУМВС України в Дніпропетровській області такої посади як «начальник служби озброєнь», на якій нібито працював позивач, відповідно, не встановлено факту звільнення та підстав звільнення позивача (до речі, позивач в позові також не вказує підстави звільнення з нібито займаної ним посади), а отже, позовні вимоги в частині визнання факту звільнення позивача незаконним та безпідставним, та зобов`язання Міністерство внутрішніх справ України поновити позивача на роботі в якості начальника служби озброєнь батальйону, в полку патрульної служби особливого призначення «Дніпро-1» ткож є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.
З урахуванням цього, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, в зв`язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі
Керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління МВС України в Дніпропетровській області в особі голови ліквідаційної комісії, третя особа прокуратура Дніпропетровської області про встановлення факту наявності трудових відносин, та стягнення заборгованості по заробітній платі - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Головуючий-суддя: Е.В. Женеску