Номер провадження: 22-ц/785/1901/18
Номер справи місцевого суду: 520/561/15-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 співвласників багатоквартирного будинку «Берізка» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 співвласників багатоквартирного будинку «Берізка» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління-1», ОСОБА_5 комітету Одеської міської ради про визнання угоди недійсною, -

встановив:

19.01.2015 року позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та згідно редакції від 24 квітня 2015 року просить ухвалити рішення, яким визнати Договір про співпрацю по інвестуванню та будівництву нежитлового приміщення в житловому будинку №10 по вул. Тополиній в м. Одесі № 22-9-60 від 22.09.2005 року, укладений між ТОВ «Будівельно-монтажне управління -1» та ОСОБА_3 недійсним; визнати незаконним свідоцтво про право власності на квартиру № 60-А загальною площею 132, 6 кв.м, житловою площею 17,8 кв.м., в будинку № 30 по вулиці Тополиній в місті Одесі видане 13.03.2009 року ОСОБА_5 комітетом Одеської міської ради на імя ОСОБА_3; визнати незаконним свідоцтво про право власності на квартиру № 60-А загальною площею 122,9 кв.м, в будинку № 30 по вулиці Тополиній в місті Одесі видане 08.11.2006 року ОСОБА_5 комітетом Одеської міської ради на імя ОСОБА_3; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 співвласників багатоквартирного будинку «Берізка» судові витрати по оплаті судового збору.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління-1» було здійснено будівництво будинку №10 по вул. Тополиній у м. Одесі. Після прийому будинку за вищезазначеною адресою до експлуатації 13 жовтня 2005 року Одеський міськвиконком 14 червня 2006 року безкоштовно виділив чотирьохкімнатну квартиру № 60 у зазначеному будинку сім'ї ОСОБА_3, як потребуючій житла. Свідоцтво про право власності на квартиру ОСОБА_3 отримала 14 червня 2006 року та 8 грудня 2006 року продала цю квартиру громадянину ОСОБА_6. 8 листопада 2006 року ОСОБА_3 отримала у власність нежитлове приміщення технічного поверху № 60, загальною площею 122,9 кв. м, розташоване над квартирою № 60 по вул. Тополина, 30 у м. Одесі. Свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення за вищезазначеною адресою від 8 листопада 2006 року видане виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі договору про співробітництво з інвестування і будівництва нежилого приміщення у житловому будинку від 22 вересня 2005 року та акта прийому-передачі нежилого приміщення від 1 листопада 2006 року.

Позивач зазначає, що робочим проектом житлового будинку на технічному поверсі нежитлове приміщення № 60А не запроектоване та в технічній документації від 12 травня 2005 року не значиться, державною приймальною комісією 13 жовтня 2005 року до експлуатації не приймалось. Тобто, ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності від 8 листопада 2006 року на нежитлове приміщення, яке взагалі не існувало. Будівельні роботи на технічному поверсі ОСОБА_3 розпочала у 2007 році при підтримці ОСОБА_7, яка на той час була головою ОСББ «Берізка». Позивач вважав, що передача у власність ОСОБА_3 приміщення технічного поверху, а також його переоформлення в житлове приміщення (квартиру № 60-А), загальною площею 132,6 кв. м, порушує законні права інших співвласників будинку. Свідоцтво про право власності на квартиру № 60-А ОСОБА_3 отримала 12 березня 2009 року. Згідно з листом ТОВ «Будівельно-монтажне управління-1» від 22 листопада 2008 року ОСОБА_3 в списку інвесторів нежитлових приміщень у будинку № 30 по вул. Тополина у м. Одесі не значиться.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 співвласників багатоквартирного будинку «Берізка» відмовлено.

У касаційній скарзі ОСББ «Берізка», мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2016 року касаційну скаргу обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Берізка» задоволено. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.04.2017 року провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 співвласників багатоквартирного будинку «Берізка» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління-1», ОСОБА_5 комітету Одеської міської ради, про визнання незаконним свідоцтво про право власності на квартиру № 60-А загальною площею 132, 6 кв.м, житловою площею 17,8 кв.м., в будинку № 30 по вулиці Тополиній в місті Одесі видане 13.03.2009 року ОСОБА_5 комітетом Одеської міської ради на імя ОСОБА_3; та визнання незаконним свідоцтво про право власності на квартиру № 60-А загальною площею 122,9 кв.м, в будинку № 30 по вулиці Тополиній в місті Одесі видане 08.11.2006 року ОСОБА_5 комітетом Одеської міської ради на імя ОСОБА_3 було закрито.

Розгляд позовних вимог ОСОБА_2 співвласників багатоквартирного будинку «Берізка» в частині визнання недійсним Договору про співпрацю по інвестуванню та будівництву нежитлового приміщення в житловому будинку №10 по вул. Тополиній в м. Одесі № 22-9-60 від 22.09.2005 року, укладений між ТОВ «Будівельно-монтажне управління-1» та ОСОБА_3 продовжено в загальному порядку.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України

Представники позивача ОСОБА_2 співвласників багатоквартирного будинку «Берізка» - ОСОБА_8, ОСОБА_9 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на визнанні недійсним Договору про співпрацю по інвестуванню та будівництву нежитлового приміщення в житловому будинку №10 по вул. Тополиній в м. Одесі № 22-9-60 від 22.09.2005 року

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_10 та представник відповідача ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління-1» - ОСОБА_11 заперечували проти задоволення позову, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність.

Представник відповідача ОСОБА_5 комітету Одеської міської ради у судове засідання не зявився, про час дату та місце розгляду справи сповіщений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2017 року у задоволені позову відмовлено в повному обсязі.

На вказане рішення та ухвалу суду ОСББ «Берізка» в особі свого представника подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не надав належну оцінку доказів, які були надані позивачеи, та зробив висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено наступні обставини.

22 вересня 2005 року між ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління-1», в особі директора ОСОБА_12 та ОСОБА_3 було укладено Договір № 22-9-60/10 про співпрацю по інвестуванню та будівництву нежитлового приміщення в житловому будинку №10 по вул. Тополиній в м. Одесі.

Відповідно до п. 1 предметом договору є інвестування будівництва нежитлового приміщення в житловому будинку, розташованого в м. Одесі по громадському мрк. «Таірово» м. Одеси по вул. Тополевій 10 (стр), що будується на замовлення УКБа виконкому ОСОБА_13 м. Одеси контракт № 55-03 від 07.10.2003 року.

Пунктом 1.1. Договору передбачено, що будівництво вказаного будинку проводиться за рахунок особистих грошових коштів Інвестора та інвестицій, залучених Підрядником і Заказціком (УКБ Виконкому Одеської міської ОСОБА_13).

Згідно п. 2.1.1 Договору, Інвестор зобовязаний здійснювати інвестування будівництва Будинку шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Підрядника на умовах передбачених в п.п. 3.3. справжньої угоди.

В пункті 2.3. Договору передбачено, що Підрядник зобовязаний після введення в експлуатацію передати у власність Інвестору по акту прийому-передачі нежитлове приміщення 60-А (технічний поверх) у другій секції над квартирою № 60 загальною площею 123,22 кв.м., що відповідає сумі інвестиції, що надійшли Підряднику у відповідності з пунктом 3 даного договору.

В пункті 3 Договору сторони домовились, що інвестування будівництва будинку здійснюється в національній грошовій одиниці України. Загальна сума даного договору узгоджена сторонами і визначена на момент підписання договору в розмірі 62 226 гривень в тому числі ПДВ, являється фіксованою і зміні не підлягає. Оплата проводиться Інвестором в повному обсязі до 10 листопада 2006 року.

01 листопада 2006 року між ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління-1», в особі директора ОСОБА_14 та ОСОБА_3 було підписано Акт прийому-передачі нежитлового приміщення 60-А, відповідно до якого вбачається, що в порядку виконання договору № 22-9-60/10 від 22 вересня 2005 року «Про співпрацю по інвестуванню та будівництву нежитлового приміщення в житловому будинку №10 по вул. Тополиній в м. Одесі» ОСОБА_3 проінвестувала будівництво нежитлового приміщення (технічний поверх) 60-А в другій секції загальною площею 123,22 кв.м. в житловому будинку № 30 по вул. Тополевої в період будівництва в обсязі 100% його вартості (ж / д № 10) по вул. Тополевої мкр. "Таїрово" м ОСОБА_1.

У звязку з чим ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління-1» в порядку виконання п.п. 2.3 Договору передало ОСОБА_3 нежитлове приміщення (технічний поверх) 123,22 кв.м. в житловому будинку № 30 по вул. Тополевій, а остання в свою чергу прийняла вищевказане нерухоме майно.

В пункті 4 вказаного акту, сторони підтвердили, що не мають жодних взаємних претензій друг до друга і Договір 22-9-60/10 від 22 вересня 2005 року «Про співпрацю по інвестуванню та будівництву нежитлового приміщення в житловому будинку №10 по вул. Тополиній в м. Одесі» виконаний обома сторонами в повному обсязі.

В подальшому, на підставі вищевказаного Договору 22-9-60/10 від 22 вересня 2005 року «Про співпрацю по інвестуванню та будівництву нежитлового приміщення в житловому будинку №10 по вул. Тополиній в м. Одесі» та Акту прийому-передачі нежитлового приміщення 60-А від 01 листопада 2006 року ОСОБА_5 комітетом Одеської міської ради 08 листопада 2006 року ОСОБА_3 було видано Свідоцтво про право власності на нежилі приміщення № 60-А, що розташоване за адресою м. Одеса, вул. Тополина, буд. 30, які в цілому складаються з нежилих приміщень технічного поверху, загальною площею 122,9 кв.м., відображених у технічному паспорті від 06.11.2006 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що зміст правочину, а саме Договору про співпрацю по інвестування та будівництву нежитлового приміщення в житловому будинку № 10 по вулиці Тополиній в м. Одесі № 22-9-60/10 від 22.09.2005 року, укладений між ТОВ «Будівельно-монтажне управління-1» та відповідачем ОСОБА_3 суперечить ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 382, ч. 1 ст. 220, ст. 655 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з вимог ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України визначені в Законі України "Про інвестиційну діяльність" від 18.09.1991 року, який передбачає, що інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. При цьому, в ст. 1 зазначеного закону визначено, що інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в обєкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект, зокрема: такими цінностями є рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», обєктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші обєкти власності, а також майнові пра

Статтею 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» передбачено, що основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності. Втручання державних органів та посадових осіб у реалізацію договірних відносин між суб'єктами інвестиційної діяльності зверх своєї компетенції не допускається.

Слід зазначити, що чинним законодавством, не передбачено нотаріальне посвідчення Інвестиційного договору, а від так посилання позивача на нікчемність спірного договору, з підстав ч. 1 ст. 220 ЦК України, дійсно є необґрунтованим та безпідставним.

Також безпідставними є посилання позивача на порушення при укладенні Договору про співпрацю по інвестування та будівництву нежитлового приміщення в житловому будинку № 10 по вулиці Тополиній в м. Одесі № 22-9-60/10 від 22.09.2005 року вимог ст.. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки вказана норма закону регулює утримання приватизованих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, однак предмет спірного договору не відноситься до державного житлового фонду, а зобовязання власників приватизованих квартир у будинках державного житлового фонду утримувати спільне майно не можу бути підставою для визнання недійсним договору про інвестування.

Не зрозумілими є також посилання на порушення сторонами при укладенні Договору статті 382 ЦК України, якою передбачено (редакція на момент виникнення правовідносин), що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Статтею 655 ЦК України яка передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 215, 203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину ЦК України, актам цивільного законодавства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, доводи позивача є необґрунтованими, безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду першої інстанції жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування.

Згідно ст. 10 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як зазначено в п.7 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України.

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.26 своєї постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що Договір про співпрацю по інвестуваннь та будівництву нежитлового приміщення в житловому будинку № 10 по вулиці Тополиній в м. Одесі № 22-9-60/10 від 22.09.2005 року не відповідає вимогам чинного законодавства та не відповідають положенням ст. ст. 16, 203 - 204, 215 ЦК України та порушують права та охоронювані законом інтереси позивача. .

При вирішенні даної справи суд першої інстанції вірно враховував норми ст. 4 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи), згідно якої передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України

До того ж, відповідно до ст.3 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На думку суду позивач не обґрунтував, який його законний інтерес або право було порушено укладанням в 2005 році між ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління-1» в особі директора ОСОБА_12 та ОСОБА_3 Договору про співпрацю по інвестування та будівництву нежитлового приміщення в житловому будинку № 10 по вулиці Тополиній в м. Одесі № 22-9-60/10 від 22.09.2005 року, оскільки ОСОБА_2 співвласників багатоквартирного будинку «Берізка», як було встановлено в ході розгляду справи, було створено лише у 2007 році.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З точки зору закону, при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Під час розгляду справи судом першої інстанції вірно встановлено, що відсутні підстави для звернення до суду з даним позовом, оскільки замовником будівництва будинку № 30 по вул. Тополевій в м. Одесі було саме ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління-1», а від так мало всі законні права, як власник, на укладання спірного Договору.

Крім того, вирішуючи питання по суті, суд першої інстанції правильно взяв до уваги, що будинок був закінчений будівництвом у червні 2005 року та 13 жовтня 2005 року прийнятий в експлуатацію і з того часу експлуатується належним чином, так як доказів іншого у судовому засіданні надно не було.

Також, як пояснив представник БМУ-1 у судовому засіданні, при будівництві спірного будинку відбулись відступлення від типового проекту і баки для зберігання води для протипожежної безпеки на технічному поверсі не встановлювались, так як сміттєпровід взагалі не будувався. Крім того, зазначив, що назва "технічний поверх" є лише назвою, однак, там не міститься жодного обладнання для забезпечення життєдіяльності будинку.

Суд першої інстанції вірно погодився з вказаними твердженнями представника відповідача, так як доказів іншого у судовому засіданні надано не було.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Із матеріалів справи не вбачається порушення прав чи інтересів позивача, крім того в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження його вимог.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки доказів позивача спростовуються тим, що скаржником не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вказаної позиції у суді апеляційної інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують зазначені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 співвласників багатоквартирного будинку «Берізка» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27.07.2018 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_15