Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 404/814/16-ц

провадження № 61-20229св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

представник відповідача- Нестерко Ігор Олександрович,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 листопада 2016 року у складі судді Бершадської О. В. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 07 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Франко В. А., Потапенка В. І., Черненка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсним договору поруки.

Позовна заява мотивована тим, що у грудні 2015 року він дізнався про існування договору поруки від 18 січня 2007 року, який, нібито, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк»), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором від 18 січня 2007 року.

Вказував, що оспорюваний договір поруки він не укладав і не підписував, не був обізнаний у його існуванні. Договір не відповідає його особистому волевиявленню, що є підставою для визнання його недійсним.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір поруки №11/Zпор-07, укладений 18 січня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда Кіровоградської області від 18 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір поруки №11/Zпор-07, укладений 18 січня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право позивача було порушено, оскільки він не підписував договір поруки від 18 січня 2007 року, оскільки підпис у договорі виконаний іншою особою, що встановлено висновком судово-почеркознавчої експертизи, проведеної 04 серпня 2016 року Кіровоградським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України, тому волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору поруки не було, що відповідно до статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання такого договору недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 07 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк»відхилено. Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда Кіровоградської області від 18 листопада 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не підписував спірний договір поруки, тому його волевиявлення на укладення такого правочину не було.

Суд відхилив посилання відповідача на преюдиційне заочне рішення Ленінського районного суд м. м. Кіровограда Кіровоградської області від 28 серпня 2012 рокупро солідарне стягнення з позичальника та поручителя кредитної заборгованості, оскільки ОСОБА_1, права якого були порушені укладенням договору поруки, якого він не підписував, вправі був подати позов про визнання договору поруки недійсним за відсутності процесуальної можливості на пред'явлення зустрічного позову у справі про стягнення кредитної заборгованості.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що заочним рішенням Ленінського районного суд м. м. Кіровограда Кіровоградської області від 28 серпня 2012 року з ОСОБА_1 таОСОБА_4 стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором від 18 січня 2007 року, тому згідно з частиною другою статті 223 ЦПК України позивач не вправі оспорювати вже встановлений факт його зобов'язань за договором поруки.

Посилається, що висновок експерта не є обов'язковим для суду та має розглядатися в сукупності з іншими доказами, тому суди не повинні були брати його до уваги.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 18 січня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 11/Zпор-07, згідно з яким останній поручається перед кредитором за виконання боржником ОСОБА_4 зобов'язань за договором про надання кредиту від 18 січня 2007 року, за яким вона зобов'язана до 17 січня 2017 року повернути кредит у розмірі 71 060 доларів США, сплатити відсотки та штрафні санкції (пункт 1 договору).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 серпня 2012 року було задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 18 січня 2007 року в сумі 618 600,81 грн та понесені судові витрати (а.с. 29-30).

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 04 серпня 2016 року №140 судового експерта Кіровоградського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Босової О. П., проведеної на підставі ухвали суду першої інстанції за клопотанням позивача, встановлено, що підпис, розташований у графі «ОСОБА_1 колонки «ПОРУЧИТЕЛЬ» на лицевій стороні 2-го аркуша договору поруки від 18 січня 2007 року, укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» (кредитор), в особі керуючого Кіровоградською філією ТОВ «Укрпромбанк» Боднара В. І., ОСОБА_1 (поручитель) та ОСОБА_4 (боржник), виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою (а. с. 105-111).

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Установивши під час розгляду справи факт відсутності волевиявлення ОСОБА_1 (поручителя) на укладення спірного договору поруки від 18 січня 2007 року, оскільки згідно з вказаним висновком експертизи цей договір останнім не підписано, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову та визнання такого договору недійсним. Зазначені обставини відповідачем не спростовано.

Відповідно до частини другої статті 223 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час розгляду судами справи, після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що позивач не вправі оспорювати факт його зобов'язань за договором поруки з посиланням на заочне рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 серпня 2012 року, оскільки вказане судове рішення було ухвалено без участі ОСОБА_1 та під час розгляду тієї справи доводи про те, що він не підписував договір поруки від 18 січня 2007 року, не досліджувалися. При цьому суди встановили, що заочне судове рішення було ухвалено без належного повідомлення позивача.

Суди правильно вказали, що ОСОБА_1, права якого були порушені укладенням спірного договору поруки, який він не підписував, вправі був подати позов про визнання такого договору недійсним за відсутності процесуальної можливості на пред'явлення зустрічного позову у справі про стягнення кредитної заборгованості, яке не може вважатися тотожною, заявленою з приводу тих самих правовідношень, між тими самими сторонами та про один і той же предмет спору.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не повинні були брати до уваги висновок експертизи, є безпідставними.

Відповідно до частини шостої статті 147 ЦПК України 2004 року висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

У статті 212 ЦПК України 2004 року визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди дослідили та надали оцінку усім наявним у справі доказам та правильно взяли до уваги вказаний висновок судово-почеркознавчої експертизи, вказавши, що він є обґрунтованим, повним та зрозумілим, підстави для сумніву в його об'єктивності відсутні, а відповідачем не надано суду доказів на спростування висновку експерта.

Відповідач під час розгляду справи судами попередніх інстанцій не оспорив висновку експертизи, клопотання про проведення додаткової чи повторної експертизи у порядку статті 150 ЦПК України 2004 року не заявляв.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій касаційна скарга не містить.

Таким чином, вирішуючи спір, суди з дотримання вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи, вірно встановили правовідносини, що склалися та правильно задовольнили позов ОСОБА_1 про визнання договору поруки недійсним, оскільки останній не підписував вказаного правочину та не мав волевиявлення на його укладення.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда Кіровоградської області від 18 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк