Ухвала

Іменем України

20 липня 2018 року

м. Київ

справа № 641/8609/17

провадження № 61-39862ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 26 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Харківській області про визнання правочинів недійсними, скасування реєстрації та визнання права власності на 1/2 частину автомобілів,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Харківській області про визнання правочинів недійсними, скасування реєстрації та визнання права власності на 1/2 частину автомобілів.

У процесі розгляду справи ОСОБА_4 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль Volkswagen Golf, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, та автомобіль Volkswagen Golf, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2017 року заяву ОСОБА_4 задоволено.

Накладено арешт на автомобіль Volkswagen Golf, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, та автомобіль Volkswagen Golf, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 26 червня 2018 року ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2017 року в частині накладення арешту на автомобіль Volkswagen Golf, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, скасовано, в цій частині відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати постанову Апеляційного суду Харківської області від 26 червня 2018 року і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із положеннями частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Дослідивши матеріали касаційної скарги ОСОБА_4, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням наступного.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного провадження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України передбачено, що суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно із пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо: правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або грошові кошти), що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно бази даних Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Харківській області автомобіль Volkswagen Golf, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, 14 липня 2017 року перереєстрований на ОСОБА_6, на підставі договору купівлі-продажу № 6896/17/000972, а автомобіль Volkswagen Golf, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, 07 вересня 2016 року перереєстрований на ОСОБА_7, на підставі договору купівлі-продажу № 6349/2017/480194.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Судом апеляційної інстанції обґрунтовано зазначено, що в матеріалах справи відсутня інформація про те, що саме ОСОБА_5 є власником автомобілів, на які було накладено арешт на підставі ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2017 року.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, застосувавши правильно положення статтей 150, 376 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у забезпеченні позову в частині накладення арешту на автомобіль Volkswagen Golf, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2. Ухвала Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2017 року в частині накладення арешту на автомобіль Volkswagen Golf, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, апеляційним судом не переглядалась.

Оскільки правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, то колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Доводи касаційної скарги висновки суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 389, частинами четвертою і п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 26 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Харківській області про визнання правочинів недійсними, скасування реєстрації та визнання права власності на 1/2 частину автомобілів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б.І. Гулько

Д.Д. Луспеник