П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2018 року м. Київ

Справа № 752/7625/18

№ апеляційного провадження: № 22-ц/824/3949/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Левенця Б.Б.

секретар Глухенька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва та ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 1 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Шевченко Т.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва про визнання наказів про застосування дисциплінарного стягнення і звільнення з роботи незаконними та поновлення на роботі,

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва та просив визнати недійсним та скасувати наказ № 16 Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва від 15.02.2018 «Про дисциплінарне стягнення завідувача відділення, лікаря з медицини невідкладних станів відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги (підстанція № 3) ОСОБА_1»;

визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) № 298/к Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва про припинення трудового договору (контракту) від 16.03.2018 з ОСОБА_1 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з систематичним невиконанням своїх обов'язків;

поновити позивача на посаді завідувача відділення, лікаря за спеціальністю медицина невідкладних станів Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва.

Позовні вимоги мотивовано тим, що на підставі наказу № 335 від 22.12.1986 позивача було прийнято на посаду виїзного лікаря. З 04.01.1999 він обіймав посаду завідувача підстанції № 3 на підставі наказу № 4 від 12.01.1999. 16.03.2018 наказом № 298/к позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України (за систематичне невиконання своїх обов'язків, покладених на нього). ОСОБА_1 вважає звільнення безпідставним і незаконним, вчиненим з порушенням вимог чинного трудового законодавства, що порушує його законні права.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 1 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва від 15 лютого 2018 року № 16 «Про дисциплінарне стягнення завідувача відділення, лікаря з медицини невідкладних станів відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги (підстанція № 3) ОСОБА_1».

Визнано незаконним наказ (розпорядження) Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва від 16 березня 2018 року № 298/к «Про припинення трудового договору (контракту)».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача відділення, лікаря з медицина невідкладних станів відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги (підстанція №3) Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва з 16 березня 2018 року.

Стягнуто з Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва на користь ОСОБА_1 25 083,84 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача відділення, лікаря з медицина невідкладних станів відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги (підстанція №3) Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва з 16 березня 2018 року допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва на користь держави 1 762 грн. судового збору.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначав, що притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності відбулось у відповідності до вимог ст.148 КЗпП України, строк для застосування дисциплінарного стягнення було продовжено у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю позивача з 09.01.2018 до 13.02.2018 включно. Вважає, що ОСОБА_1 було звільнено у зв'язку з виявленою низкою систематичних порушень ним посадових обов'язків у відповідності до вимог трудового законодавства. Оскільки відмова профспілки у наданні згоди на звільнення позивача є необґрунтованою, були наявні всі законні підстави для звільнення останнього з посади.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.03.2018 по 01.10.2018 в сумі 138 797,81 грн. В обґрунтування своїх доводів вказує, що судом першої інстанції допущена помилка у визначенні розміру заробітної плати за лютий 2018 року, що призвело до зменшення дійсного розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на його користь через незаконне звільнення.

Сторони відзиви на апеляційні скарги один одного у встановленому законом порядку не подавали.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 06 листопада та 13 листопада 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі за поданими апеляційними скаргами.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу повністю з підстав наведених в ній, просили останню задовольнити. Заперечували проти апеляційної скарги Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва та просили залишити її без задоволення.

Представник Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва - Шевченко В.С. підтримав апеляційну скаргу відповідача в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін та позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Як убачається з матеріалів справи, Наказом № 335 від 22 грудня 1986 ОСОБА_1 був прийнятий на посаду виїзного лікаря Київської станції швидкої та невідкладної меддопомоги.

З 04 січня 1999 року позивач обіймав посаду завідувача підстанції № 3 (наказ № 4 від 12 січня 1999 року).

31 жовтня 2003 року на підставі Наказу № 148/1 від 31 жовтня 2013 року Станцію швидкої медичної допомоги м. Києва було перейменовано на Київську міську станцію швидкої медичної допомоги та медицини катастроф.

01 вересня 2008 року на підставі наказу № 91 від 01 вересня 2008 року назву посади завідуючого підстанції № 3 було змінено на «завідувач підстанцією - лікар за спеціальністю «Медицина невідкладних станів» (на правах завідувача відділенням).

11 січня 2011 року на підставі Наказу № 5 Київську міську станцію швидкої медичної допомоги та медицини катастроф було перейменовано на Київську міську станцію швидкої медичної допомоги.

02 січня 2014 року на підставі Наказу № 2 Київську міську станцію швидкої медичної допомоги реорганізовано шляхом злиття з Київським міським центром екстреної медичної служби медицини катастроф і створено на їх майновій базі Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва.

01 січня 2014 року на підставі наказу № 7 назву посаду «завідувач підстанцією - лікар за спеціальністю «Медицина невідкладних станів» (на правах завідувача відділенням) було змінено на «завідувач відділенням, лікар за спеціальністю медицина невідкладних станів» (а. с. 6-11).

15 лютого 2018 року на підставі наказу № 16 «Про дисциплінарне стягнення завідувача відділення, лікаря з медицини невідкладних станів відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги (підстанція № 3) ОСОБА_1» позивачу оголошена догана за грубе порушення п.п. 3.1, 3.2, 3.11 та 3.19 «Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» та своїх посадових обов'язків, а саме порушення п.п. 2.4, 217, 2.41, 4.1, 4.2, 4. 3 та 4.4 «Посадової інструкції завідувача відділення, лікаря з медицини невідкладних станів» завідувача відділення (а. с. 25).

Зі змісту Наказу № 16 від 15 лютого 2018 року вбачається, що підставою для оголошення догани стала перевірка, проведена комісією, створеною наказом Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва від 04 січня 2018 року № 5 «Про створення комісії службової перевірки» (а. с. 104), що була продовжена Наказом № 10 від 15 січня 2018 року (а. с. 106), та висновки якої викладені у відповідному акті (а. с. 150).

Згідно з протоколом від 09 січня 2018 року засідання комісії Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва, остання не вбачала підстав для подальшого проведення службового розгляду, зважаючи на наявність заяв ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про звільнення з займаних посад. Враховуючи відсутність на робочому місці прибиральника території відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги № 3 ОСОБА_6, комісія рекомендувала адміністрації відділення № 3 провести розслідування щодо причин відсутності на робочому місці (а. с. 109).

З матеріалів перевірки вбачається, що завідувач відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги (підстанції № 3) ОСОБА_1, підписавши табель на оплату праці за жовтень 2017 року, в якому зазначені невідпрацьовані за сумісництвом години реєстратором медичного відділення екстреної (швидкої ) медичної допомоги (підстанції № 3) ОСОБА_4 та сестрою - господинею відділення екстреної (швидкої ) медичної допомоги (підстанції № 3) ОСОБА_5, порушив п. 1.3 інструкції «Щодо заповнення бланку табелю обліку використання робочого часу для розрахунку заробітної плати працівників Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва», затвердженої наказом від 21 серпня 2014 року № 104/1 «Про складання графіку роботи та табелю обліку використання робочого часу працівників Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва», згідно з якою керівник структурного підрозділу є відповідальною особою за достовірність та правильність оформлення табелю.

20 лютого 2018 року відповідачем було внесено подання до Первинної профспілкової організації Центру щодо погодження звільнення позивача на підставі ст. 43 КЗпП України (а. с. 152).

Листом від 16 березня 2018 року № 9 Первинна профспілкова організація у наданні такої згоди відмовила та зазначила про безпідставність застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення (а. с. 153).

16 березня 2018 року на підставі наказу № 298/к ОСОБА_1 було звільнено з посади «за систематичне невиконання своїх обов'язків, покладених на нього» на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України (а. с. 29).

ОСОБА_1, вважаючи своє звільнення незаконним, звернувся із відповідним позовом до суду.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що закінчився місячний строк для застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1, звільнення є передчасним, а наказ незаконним, а тому як наслідок підлягають задоволенню й вимоги про поновлення позивача на посаді. Питання щодо скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення не належить до компетенції суду. Оскільки ОСОБА_1 незаконно звільнено з роботи з відповідача підлягає стягненню на його користь 25 083,84 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16 березня 2018 року по 01 жовтня 2018 року включно.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду з огляду на наступне.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до вимог ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Порушенням трудової дисципліни може бути невиконання або неналежне виконання працівником трудових обов'язків, недотримання правил внутрішнього трудового розпорядку чи умов колективного договору.

Згідно зі ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем не пізніше одного місяця з дня виявлення проступку (не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці) та не може бути накладене пізніше шести місяців з дня його вчинення.

Таким чином, законодавець обмежив можливість застосування до працівника дисциплінарного стягнення строками, за спливом яких відповідальність не може наставати.

Матеріали справи свідчать, що під час чергової планової перевірки роботи відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги (підстанції № 3) 03 січня 2018 року було виявлено невідповідність оформленого і підписаного Позивачем «Табелю обліку використання робочого часу для розрахунку заробітної плати» працівників відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги (підстанції № 3), за жовтень 2017 року, фактично працюючим у структурному підрозділі особам.

На підставі доповідних записок (наявні в матеріалах справи) заступника директора з медичної частини ОСОБА_7, головного фельдшера ОСОБА_8 та старшого лікаря відділу експертизи якості надання медичної допомоги ОСОБА_9 про виявлення вище вказаних порушень, наказом директора Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва від 04 січня 2018 року № 5 «Про створення комісії службової перевірки» було створено відповідну комісію.

В ході роботи вказаної комісії виявлено чисельні порушення фінансово-бюджетної дисципліни, допущені позивачем.

Зокрема, «Табель обліку використання робочого часу для розрахунку заробітної плати» працівників відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги (підстанції № 3) за жовтень 2017 р., який позивач підписав і подав 13 жовтня 2017 р. до адміністрації установи, для подальшого нарахування і виплати заробітної плати, не відповідає фактичному Графіку роботи працівників цього структурного підрозділу. Працівникам відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги (підстанції № 3), з вини позивача, було виплачено з фонду заробітної плати (джерелом формування якого - є бюджет міста Києва) заробітну плату за роботу, якої вони фактично не виконували в жовтні 2017 року.

З 09.01.2018 до 13.02.2018 ОСОБА_1 не працював, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю відповідно до листків непрацездатності від 09.01.2018 Серія АДІ № 190541 та від 23.01.2018 Серія АДІ № 456248 (а. с. 114-115).

15 лютого 2018 року на підставі наказу № 16 «Про дисциплінарне стягнення завідувача відділення, лікаря з медицини невідкладних станів відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги (підстанція № 3) ОСОБА_1» позивачу оголошена догана за грубе порушення п.п. 3.1, 3.2, 3.11 та 3.19 «Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» та своїх посадових обов'язків, а саме порушення п.п. 2.4, 217, 2.41, 4.1, 4.2, 4. 3 та 4.4 «Посадової інструкції завідувача відділення, лікаря з медицини невідкладних станів» завідувача відділення (а. с. 25).

Таким чином, проступок, який став підставою для застосування дисциплінарного стягнення виявлено - 03 січня 2018 року, а захід стягнення у вигляді догани застосовано 15 лютого 2018 року (враховуючи тимчасову непрацездатність позивача з 09.01.2018 до 13.02.2018), тобто в строки, встановлені в ст. 148 КЗпП України.

На вищевикладене, суд першої інстанції уваги не звернув, у зв'язку з чим дійшов невірних висновків про закінчення місячного строку для застосування дисциплінарного стягнення до позивача.

За наведеного, доводи апеляційної скарги Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва про відповідність строків для застосування дисциплінарного стягнення у вигляді оголошення догани вимогам ст. 148 КЗпП України знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання наказу про застосування дисциплінарного стягнення незаконним слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні даних вимог.

Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Під систематичним невиконанням трудових обов'язків мається на увазі неодноразове здійснення працівником цих вчинків. Таким чином, для звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП необхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) здійснення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов'язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше.

Тобто, працівник і раніше (до моменту вчинення проступку, за який його роботодавець прагне звільнити за п. 3 ст. 40 КЗпП) порушував трудову дисципліну, не виконував своїх посадових обов'язків, у результаті чого до нього застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Встановлено, що 16 березня 2018 року на підставі наказу № 298/к ОСОБА_1 було звільнено з посади «за систематичне невиконання своїх обов'язків, покладених на нього» на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України (а. с. 29). Що стало приводом для звільнення позивача у наказі (розпорядженні) про припинення трудового договору (контракту) не зазначено.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що про систематичне невиконання позивачем покладених на нього обов'язків свідчить виявлення 12 лютого 2018 року аналогічних попереднім порушенням, а саме: невідповідність оформленого і підписаного позивачем &q?ві;Табелю обліку використання робочого часу для розрахунку заробітної плати&q?та; працівникам відділення екстреної(швидкої) медичної допомоги (підстанції №3) за грудень 2017 року, фактично працюючим у структурному підрозділі особам. Працівникам відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги (підстанції №3) з вини відповідача було виплачено з фонду заробітної плати (джерелом формування якого є бюджет міста Києва) заробітну плату за роботу, якої вони фактично не виконували в грудні 2017 року.

За таких підстав колегія суддів вважає, що у даному випадку відсутня систематичність невиконання трудових обов'язків ОСОБА_1

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення позивачем винного невиконання чи неналежного виконання обов'язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення за вчинення таких дій раніше.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 3 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Таким чином, звільнення за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Матеріали справи свідчать, що 20 лютого 2018 року Центром екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва було внесено подання до Первинної профспілкової організації Центру щодо погодження звільнення позивача на підставі ст. 43 КЗпП України (а. с. 152).

Листом від 16 березня 2018 року № 9 Первинна профспілкова організація у наданні такої згоди відмовила та зазначила про безпідставність застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення (а. с. 153).

Отже, виборний орган профспілкової організації не надавав згоду на звільнення позивача за п. 3 ст. 40 КЗпП України, та належним чином обґрунтував свою відмову.

За наведених обставин, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про визнання наказу від 16 березня 2018 року про припинення трудового договору незаконним та поновлення позивача на посаді завідувача відділення, лікаря за спеціальністю медицина невідкладних станів Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва правильними.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП Ураїни при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

На підставі викладеного та з урахуванням встановленого судом першої та апеляційної інстанцій факту незаконного звільнення позивача, колегія суддів вважає висновки районного суду щодо необхідності з відповідача стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу правильними.

Що стосується розміру суми середнього заробітку, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100(далі - Порядок).

Абзацом 3 п. 2 даного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надано розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до якого середньоденна заробітна плата позивача складає 691,28 грн. та кількість днів вимушеного прогулу за період з 17.03.2018 по 01.10.2018 - 139 робочих днів. Середня заробітна плата позивача за час вимушеного прогулу складає 96 087,92 грн. (691,28 х 139).

Зазначений розрахунок перевірений судом апеляційної інстанції та є правильним, у зв'язку з чим з Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 96 087,92 грн.

Суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи (кількість робочих днів відпрацьованих за останні два місяці перед звільненням та днів за час вимушеного прогулу), у зв'язку з чим дійшов невірних розрахунків.

За наведеного, рішення суду першої інстанції в частині визначеного розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні, а саме з 25 083,84 грн. до 96 087,92 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Крім того, обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 1 жовтня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про визнання наказу про застосування дисциплінарного стягнення незаконним скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в цих позовних вимогах.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 1 жовтня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, у зв'язку з чим абзац п'ятий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції.

Стягнути з Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва на користь ОСОБА_1 96 087 (дев'яносто шість тисяч вісімдесят сім) грн. 92 коп., сума визначена без відрахування податків, зборів та обов'язкових платежів.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2018 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

Б.Б. Левенець