20 липня 2018 року м. Теребовля Теребовлянський районний суд Тернопільської області
в складі: головуючого судді Малярчука В.В.
при секретарі Зіньковській Н.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м.Теребовля цивільну справу за позовом ПАТ КБ "Приват Банк" до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Теребовлянський районний відділ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області про звільнення майна з-під арешту, -
У судове засідання представник позивача ПАТ КБ "Приват Банк" не зявився, однак в позовній заяві міститься прохання про розгляд справи за його відсутності, просить позовні вимоги задовольнити.
Відповідачка у судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, але не повідомила суд про причини своєї неявки, відзиву не подавала.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Теребовлянського районного відділу ДВС ГТУЮ у Тернопільській області в судове засідання не зявився, однак подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності.
Суд, дослідивши та оцінивши докази, встановив.
Згідно листа повідомлення від 07 липня 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» повідомило, що Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» змінило свою назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк».
12 квітня 2006 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» було укладено кредитний договір № ТЕТ0GК00520003 відповідно до умов якого Відповідачу був наданий кредит у розмірі 272668.00 грн. обмін на зобовязання щодо повернення суми кредиту та сплати передбачених кредитним договором платежів.
З забезпечення виконання відповідачем зобовязань за Кредитним договором, 12 квітня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки № ТЕТ0GК00520003.
12 квітня 2006 року на підставі ст 73 Закону України Про нотаріат була накладена заборона відчуження Предмету іпотеки.
Відповідно до ст. 73 Закону України Про нотаріат нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, Іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 13 квітня 2009 року (справа №2-13872009р.) було задоволено позов АТ КБ Приватбанк та звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу будь-якій особі від імені іпотекодавця.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, на все нерухоме майно іпотекодавця накладено арешти:

державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Теребовлянського районного управління юстиції, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20 січня 2015 року, виконавче провадження № 46125819, номер запису про обтяження № 8441299 від 21.01.2015 року;

державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Теребовлянського районного управління юстиції, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03 жовтня 2014 року, виконавче провадження № 44629542, номер запису про обтяження № 7216624 від 03.10.2014 року;

державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Теребовлянського районного управління юстиції, на підставі постанови від 29 квітня 2009 року, номер запису про обтяження № 8683842 від 29.04.2009 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

У відповідності до ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно із ст. 1 Закону України Про іпотеку іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 5 ст. З Закону України Про іпотеку передбачено, шо іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (частина восьма статті 54 Закону України «Про виконавче провадження»).

Верховний Суд України у своїй постанові від 09.04.2014 року по справі №6-13цс14 зазначив, що при реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями статті 1 Закону України «Про Іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку», за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача- іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Крім цього, Верховний Суд України в "Аналізі судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна" від 01.02.2015 року роз'яснив, що зважаючи на ту обставину, що накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Зі змісту частин 6 та 7 ст. З Закону "Про іпотеку" убачається, що у разі, якщо належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше накладення арешту для забезпечення реального виконання рішення суду щодо задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд повинен приймати рішення про звільнення з-під арешту іпотечного майна. При цьому не має підстав відмовляти у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв'язку з відсутністю факту реального порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання боржником на момент пред'явлення відповідної вимоги. Факт порушення основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя й не пов'язується з його існуванням, а отже, і порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки".

Згідно із ч. 3 ст. 54 Закону України Про виконавче провадження від 21.04.1999 №606-ХІУ, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Із змісту Договору іпотеки та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна вбачається, що державна реєстрація іпотеки була проведена раніше ніж накладено відповідні арешти.

До того ж, станом на 03.05.2018 року заборгованість Відповідача перед банком становить 740 417,97 , що перевищує вартість Предмета іпотеки, яка визначена у п. 12. Договору іпотеки та становить 281 562,00 грн.

Згідно із другим абзацем п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 року Про судову практику в справах про зняття арешту з майна (далі Постанова), відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Згідно із другим абзацем п. 2 Постанови, відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та Іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

За змістом частини четвертої статті 54 Закону «Про виконавче провадження» у разі накладення державним виконавцем арешту на майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, заставодержатель цього майна має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна (шостий абзац п. 9 Постанови).

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (частина восьма статті 54 Закону України «Про виконавче провадження»).

Верховний Суд України у своїй постанові від 09.04.2014 року по справі №6-13цс14 зазначив, що при реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями статті 1 Закону України «Про Іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку», за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача- іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Крім цього, Верховний Суд України в "Аналізі судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна" від 01.02.2015 року роз'яснив, що зважаючи на ту обставину, що накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Зі змісту частин 6 та 7 ст. З Закону "Про іпотеку" убачається, що у разі, якщо належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше накладення арешту для забезпечення реального виконання рішення суду щодо задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд повинен приймати рішення про звільнення з-під арешту іпотечного майна. При цьому не має підстав відмовляти у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв'язку з відсутністю факту реального порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання боржником на момент пред'явлення відповідної вимоги. Факт порушення основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя й не пов'язується з його існуванням, а отже, і порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки".

Згідно із ч.3 ст. 54 Закону України Про виконавче провадження від 21.04.1999 №606-ХІУ, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Із змісту Договору іпотеки та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна вбачається, що державна реєстрація іпотеки була проведена раніше ніж накладено відповідні арешти.

За змістом частини четвертої статті 54 Закону про виконавче провадження у разі накладення державним виконавцем арешту на майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, заставодержатель цього майна має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна (шостий абзац п. 9 Постанови).

Враховуючи встановлені судом обставини, зазначені вимоги закону те, що не порушує права інших осіб, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог АТ КБ "Приват Банк" до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Теребовлянський районний відділ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області про звільнення майна з-під арешту, знявши арешт на майно, належне на праві власності ОСОБА_1, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями загальною площею 206,5 кв.м., житловою площею 108,5 кв.м., що розташований за адресою: Тернопільська область Теребовляиський район, с. Семенів, вул. Надрічна, буд. 12, з-під арештів, накладених: державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Теребовлянського районного управління юстиції, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.01.2015 року, виконавче провадження № 46125819, номер запису про обтяження № 8441299 від 21.01.2015 року; державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Теребовлянського районного управління юстиції, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.10.2014 року, виконавче провадження № 44629542, номер запису про обтяження 7216624 від 03.10.2014 року; державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Теребовлянського районного управління юстиції, на підставі постанови від 29.04.2009 року, номер запису про обтяження № 8683842 від 29.04.2009 року.

Керуючись ст. 4, 13, 82, 263, 265 ЦПК України, ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», суд,-

вирішив:

Позов задовольнити.

Зняти арешт на майно, належне на праві власності ОСОБА_1, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями загальною площею 206,5 кв.м., житловою площею 108,5 кв.м., що розташований за адресою: Тернопільська область Теребовляиський район, с. Семенів, вул. Надрічна, буд. 12, з-під арештів, накладених: державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Теребовлянського районного управління юстиції, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.01.2015 року, виконавче провадження № 46125819, номер запису про обтяження № 8441299 від 21.01.2015 року; державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Теребовлянського районного управління юстиції, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.10.2014 року, виконавче провадження № 44629542, номер запису про обтяження 7216624 від 03.10.2014 року; державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Теребовлянського районного управління юстиції, на підставі постанови від 29.04.2009 року, номер запису про обтяження № 8683842 від 29.04.2009 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Тернопільської області протягом тридцяти днів через Теребовлянський районний суд.

Розяснити учасникам справи, що інформацію щодо справи що розглядалася вони можуть отримати на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - http://tr.te.court.gov.ua.

Головуючий: В.В. Малярчук