Провадження № 2/761/1719/2018
01 жовтня 2018 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Рибака М.А.
за участю секретаря Малашевського О.В.,
представника позивача Антонюка І.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом публічного акціонерного товариства «БТА БАНК» до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
У жовтні 2017 року публічне акціонерне товариство «БТА БАНК»(далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.03.2017 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір для придбання у відповідача нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1. Того ж дня, за надані позивачем кредитні кошти було придбану вказану квартиру. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та позичальником було укладено іпотечний договір, посвідчений 13.03.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. за реєстровим № 1011з, предметом якого була придбана за кредитні кошти квартира АДРЕСА_1. В подальшому, у зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору позивач 02.12.2016 року звернув стягнення на предмет іпотеки та набув право власності на вищевказану квартиру. Разом з тим, позивачу стало відомо, що в даній квартирі безпідставно зареєстрований відповідач. На усну пропозицію позивача щодо зняття з реєстрації, відповідач жодним чином не відреагував. Враховуючи, що такі дії відповідача порушують права позивача як власника вказаної квартири, позивач звернувся до суду з даним позовом, відповідно до вимог якого просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.
Ухвалою суду від 29.11.2017 року відкрито провадження по справі.
Разом з тим, 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.
Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження.
З огляду на вищенаведені положення чинного процесуального законодавства, з урахуванням думки учасників процесу, розгляд даної справи продовжено за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 12.06.2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті на 01.10.2018 року о 11.30 год.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира за адресою: АДРЕСА_1.
Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що на час розгляду справи, у квартирі зареєстроваий громадянин ОСОБА_2 з 12.08.2008 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 17.11.2017 року.
Разом з тим, відповідно до договору купівлі- продажу квартири від 13.03.2007 року ОСОБА_2 відчужив зазначену квартиру ОСОБА_3 При цьому, зазначена квартира є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки від 13.03.2007 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_3
Вказана квартира належить позивачу на підставі договору іпотеки від 13.03.2007 року, посвідченого ПНКМНО Ковальчук В.В., що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.08.2017 року (а.с. 17-24).
Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена у справі №6-709цс16: «Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Окрім того, норми статей 15,16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.
Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що оскільки позивач є власником квартири АДРЕСА_1, то позовні вимоги щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.
Виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин позов підягає задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі слід покласти на відповідача.
Керуючись ст. ст. 4, 76-83, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -
Позов публічного акціонерного товариства «БТА БАНК» до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «БТА БАНК» судовий збір в сумі 1600,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

публічне акціонерне товариство «БТА БАНК»: 01032, м. Київ, вул. Жилянська, 75, .

ОСОБА_2: АДРЕСА_1.

СУДДЯ М.А. РИБАК

Повний текст рішення суду складено 09.10.2018 року.