Провадження № 2/554/584/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 року Октябрський районний суд м.Полтави

в складі головуючого судді Чуванової А.М.

за участю секретаря Садощенко М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк», треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2, про припинення договору поруки, зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк», треті особи ОСОБА_1, ОСОБА_3, про припинення договору поруки, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк», треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, про захист прав споживачів.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ «Марфін Банк» 06.11.2015 року звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що у нього з відповідачем ОСОБА_1 03.07.2008 року був укладений кредитний договір № 00576/RP про надання кредиту у вигляді неповнолюваної кредитної лінії у сумі 99138,20 доларів США з терміном погашення по 29.06.2023 року зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 11,9 відсотків річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом: на споживчі потреби у розмірі 80000 доларів США та 19138,20 доларів США на сплату страхових платежів. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав та надав грошові кошти у сумі 80000 доларів США. 25.05.2009 року було укладено додаткову угоду №1, якою внесені зміни до п.п.1.1, 2.3.1, 2.3.2, 6.1 графіку погашення, додатку №1 та №2 та доповнено п.2.2.13, 2.2.14 2.3.15 2.3.16 кредитного договору. 25.01.2013 року з позичальником було укладено додаткову угоду №2. Відповідач ОСОБА_1 не виконав умови договору, вчасно не вносить регулярні платежі та станом на 23.10.2015 року має заборгованість у сумі 77662,17 доларів США та 579628,77 гривень, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 58118,34 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом 19543,83 доларів США, пеня за несплату кредиту - 188839,45 гривень, пеня за несплату процентів - 390789,32 гривень. В забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором позивачем було укладено з відповідачем ОСОБА_2 договір поруки № 00728rP від 25.05.2009 року та з відповідачем ОСОБА_3 договір поруки № 00729rP від 25.05.2009 року. 25.01.2013 року з відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені додаткові угоди №1 до договорів поруки. Крім того, у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надано банку в іпотеку нерухоме майно - магазин, загальною площею 195,3 кв.м., розташований в м.Лохвиця, вул.Жовтнева,2 Полтавської області на підставі договору іпотеки №00673rP від 03.07.2008 року. Посилаючись на те, що відповідачі, всупереч норм закону та умов договору, зобовязання за вказаними договорами не виконали, позивач просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 77662,17 доларів США та 579628,77 гривень, та судові витрати по сплаті судового збору по 11436,68 гривень з кожного.

Крім того, до суду із зустрічною позовною заявою звернувся ОСОБА_3 до ПАТ «Марфін Банк», треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2, про припинення договору поруки. У позові зазначив, що з первісним позовом не згоден, в звязку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Вказав, що між ПАТ «Марфін Банк» та ним було укладено договір поруки від 28.05.2009 року. В зазначеному договорі строку не було встановлено. В п.4.7. лише зазначено «діє до повного виконання зобовязань за Кредитним договором». На думку позивача, юридичний аналіз даного договору дає можливість зробити висновок, що умов щодо строку даного договору досягнуто не було. Крім того, у кредитному договорі встановлено у п.1.1., що зобовязання сплачувати кредит виникає щомісячно з 26 числа по останній робочий день. Тобто, вказано термін (а не строк) виконання зобовязання. Зазначає, що вимога про погашення заборгованості, яка могла бути надіслана у межах шестимісячного строку з настання заборгованості, банком до ОСОБА_3 не предявлялась. На підставі наведеного, ОСОБА_3 вважає, що в даному випадку підлягають застосуванню положення, які визначають чіткий строк повернення кредиту, зокрема, як розяснено у постанові Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року.

ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «Марфін Банк», третя особа ОСОБА_1, ОСОБА_3, у якій просить відмовити ПАТ «Марфін Банк» в задоволенні позовних вимог, заявлених до ОСОБА_2 в повному обсязі; визнати припиненим договір поруки від 25.05.2009 року, що укладений між ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_2 Вказала, що із заявленими позовними вимогами ПАТ «Марфін Банк» ОСОБА_2 не згодна у звязку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що між ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 25.05.2009 року. За даним договором відповідачу надавалось право стягувати з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість солідарно. Вказує, що в зазначеному договорі поруки строку не було встановлено. В п.4.7. лише зазначено «діє до повного виконання зобовязань за Кредитним договором». Юридичний аналіз даного договору дає можливість зробити висновок, що умов щодо строку даного договору досягнуто не було. Крім того, у кредитному договорі встановлено у п.1.1., що зобовязання сплачувати кредит виникає щомісячно з 26 числа по останній робочий день. Тобто, вказано термін (а не строк) виконання зобовязання. Зазначає, що вимога про погашення заборгованості, яка могла бути надіслана у межах шестимісячного строку з настання заборгованості, банком до ОСОБА_2 не предявлялась. На підставі наведеного, ОСОБА_2 вважає, що в даному випадку підлягають застосуванню положення, які визначають чіткий строк повернення кредиту, зокрема, як розяснено у постанові Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року.

До суду із зустрічним позовом звернувся ОСОБА_1 до ПАТ «Марфін Банк», треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2, про захист прав споживачів. В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 зазначив наступне. 03.07.2008 року між ОСОБА_1 та вказаним банком укладено договір про надання споживчого кредиту №00576RP. Відповідно до п.1.1 вказаного договору банк зобовязується надати кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті в сумі 99138,20 доларів США. У договорі передбачено, що позичальник зобовязаний повернути кредит у повному обсязі не пізніше 29.06.2023 року. Плата за кредит згідно п.1.1 даного договору встановлюється в розмірі 11,9 % річних. Поручителем за даним договором виступає ОСОБА_2 та ОСОБА_3 За вказаним договором поручитель зобовязується відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобовязань перед кредитором в повному обсязі як існуючих на теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. В забезпечення виконання договору споживчого кредиту між позивачем та відповідачем було укладено договір застави. Таким договором забезпечувалось виконання усіх грошових зобовязань за кредитним договором. ОСОБА_1 вважає, що договір про надання споживчого кредиту №00576RP від 03.07.2008 року не відповідає чинному законодавству, є несправедливим та повинен бути визнаний недійсним. Посилається на те, що за умовами кредитного договору вбачається, що кошти були надані в споживчих цілях для особистих потреб позичальника. Таким чином, оспорюваний кредитний договір є договором споживчого кредиту. Також вказує, що перед підписанням даного кредитного договору ОСОБА_1 не отримав інформаційного листа відповідно до вимог чинного законодавства. Крім того, укладений договір не містить жодних положень щодо зменшення процентної ставки у разі інфляційних процесів, натомість, відповідно до п.2.3.1 договору передбачено право банку змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення. Так, станом на час подання позову курс гривні до долару США становив 25 грн. 3 коп. за 1 долар, тоді як договір укладався за курсом 5 гривень за 1 долар. Оскільки проценти входять до ціни договору, вважає, що ціна договору несправедлива. Отже, умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком погіршення становища споживача. На підставі викладеного, ОСОБА_1 просить ухвалити рішення про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту №00576RP від 03 липня 2008 року.

Ухвалою суду від 24.11.2015 року відкрито провадження та зазначену цивільну справу призначено до судового розгляду.

Заочним рішенням суду від 15.02.2016 року позов ПАТ «Марфін Банк» задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в сумі 77662,17 доларів США, що еквівалентно 1707707,79 гривень та 579628,77 гривень; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в сумі 77662,17 доларів США, що еквівалентно 1707707,79 гривень та 579628,77 гривень.

Ухвалою суду від 30.06.2016 року заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою суду від 31.10.2016 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ПАТ «Марфін Банк», треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2, про припинення договору поруки.

Ухвалою суду від 29.05.2017 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ПАТ «Марфін Банк», треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_3, про припинення договору поруки.

Ухвалою суду від 07.11.2017 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «Марфін Банк», треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2, про захист прав споживачів.

Згідно розпорядження керівника апарату Октябрського районного суду м.Полтави №2195 від 01.10.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл судових справ, у звязку з рішенням Вищої ради правосуддя від 25.09.2018 року про звільнення судді Кулешової Л.В.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями головуючим по справі визначено ОСОБА_4

Ухвалою суду від 02.10.2018 року цивільну справу прийнято до свого провадження та вирішено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали.

Ухвалою суду від 05.12.2018 року закрито підготовче засідання по справі та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

В запереченнях на зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 ПАТ «Марфін Банк» просив відмовити у задоволенні вимог. Вказав, що 25.01.2013 року між банком та поручителями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені додаткові угоди №1 до договорів поруки, в яких передбачено, що позовна давність за вимогами кредитора встановлюється тривалістю у три роки. 24.03.2015 року банком на адресу позичальника і поручителів була направлена вимога про дострокове погашення заборгованості та повідомлено про необхідність дострокового погашення боргу протягом 60-ти днів з дня отримання даної вимоги. До суду позивач звернувся 06.11.2015 року. Остання проплата позичальником за кредитним договором на погашення відсотків відбулась 29.09.2015 року в розмірі 200 доларів США. Тому, застосування в даних правовідносинах ч.4 ст.559 ЦК України є недоречним та необґрунтованим (т.2 а.с.129-131).

06.09.2017 року від ПАТ «Марфін Банк» до суду надійшли письмові заперечення на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2, яку банк вважає необґрунтованою, немотивованою і такою, що не спростовує вимог первісного позову, а тому має бути залишена без задоволення з наступних підстав.

Так, вказує, що 03.07.2008 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №00576/RP з терміном погашення по 29.06.2023 року. 25.05.2009 року укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, якою внесено зміни до п.1.1., 2.3.1., 2.3.2., 6.1. Графіку погашення, додатку №1 та №2 та доповнено п.2.2.13, 2.2.14, 2.3.15., 2.3.16 кредитного договору. 25.01.2013 року між Банком та Позичальником було укладено Додаткову угоду №2 до кредитного договору. В рахунок забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 25.05.2009 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки №00728rP, за умовами п.п.1.1., 1.2., 1.4., 2.2 котрого Поручитель відповідає в солідарному порядку за Боржника зобовязаннями по кредитному договору, в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату Кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. 25.01.2013 року між Банком та Поручителем було укладено Додаткову угоду №1 до Договору поруки від 25.05.2009 року, за умовами котрої доповнено пункт 4.4. і встановлено позовну давність за вимогами банку про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, комісій та неустойки (пені, штрафу) тривалістю у три роки (т.3 а.с.101-102).

Ухвалою суду від 03.04.2018 року змінено найменування позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічними позовами з ПАТ «Марфін Банк» на ПАТ «МТБ Банк» (т.3 а.с.225).

В судові засідання сторони неодноразово не зявлялися, про розгляд справи повідомлені належним чином, позивач за первісним позовом надіслав заяву про розгляд справи у відсутність свого представника, на задоволенні позову наполягає, просить зустрічні позовні вимоги залишити без задоволення. Суд, керуючись вимогами ст.223 ЦПК України, вирішив закінчити розгляд справи у відсутність всіх учасників справи.

Фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає первісний позов таким, що підлягає задоволенню частково, а в задоволенні зустрічних позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 03.07.2008 року ВАТ "Морський транспортний банк", правонаступником якого є ПАТ "Марфін Банк", та відповідач ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 00576/RP ( т.1 а.с.10-14), згідно з яким банк надав позичальнику кредитні кошти, шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний картковий рахунок позичальника № 1840 особовий рахунок № 0001101US у банку з 03.07.2008 року, з терміном погашення до 29.06.2023 року включно у вигляді неповновлювальної кредитної лінії у сумі 99138,20 доларів США на наступні цілі : споживчі потреби у сумі 80000 доларів США, у сумі 19138,20 доларів США на оплату страхових платежів, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,9% річних та зі сплатою комісії за надання кредиту у розмірі 1% від суми кредиту без урахування страхових платежів.

Відповідач ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у сумі 80000 доларів США, що підтверджується заявою про видачу готівки № 2 від 03.07.2008 року про отримання 50000 гривень та заявою на видачу готівки № 4 від 03.07.2008 року про отримання 30000 доларів США.

25.05.2009 року між банком та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода № 1, за умовами якої згідно з пунктом 1 на дату підписання угоди заборгованість по основному боргу за кредитним договором складає 78166,72 доларів США; внесені зміни до кредитного договору та графіку погашення кредиту, розрахунку сукупної вартості кредиту ( т.1 а.с.17-18).

25.01.2013 року між банком та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода №2, згідно з якою сторони підтвердили наявність основного боргу у сумі 64029,62 доларів, внесені зміни до кредитного договору, серед яких є і доповнення кредитного договору пунктом 4.4 наступного змісту : «На підставі ст.259 Цивільного кодексу України та у відповідності з цим договором сторони досягли домовленості про те, що позовна давність за вимогами банку про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, комісій та неустойки (пені, штрафів) за цим договором встановлюється тривалістю у три роки.» (т.1 а.с.23-25).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.ст.610,611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання); у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобовязується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Проте, позичальник ОСОБА_1 належним чином свої зобов'язання за договором не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість станом на 23.10.2015 року, яка складається з наступного: поточна заборгованість за кредитом - 58118,34 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом 19543,83 доларів США, пеня за несплату кредиту - 188839,45 гривень, пеня за несплату процентів - 390789,32 гривень, а всього у сумі 77662,17 доларів США та 579628,77 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості (т.1 а.с. 8-9).

Належне виконання зобов'язань за кредитним договором забезпечено договорами поруки, укладеними 25.05.2009 року - з ОСОБА_2 за № 00728rP, та з ОСОБА_3 за № 00728rP ( т.1 а.с.39,40).

25.01.2013 року між банком та поручителями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені додаткові угоди №1 до кредитного договору, в яких передбачено, що позовна давність за вимогами кредитора встановлюється тривалістю у три роки (т.1 а.с.41-42,43-44).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, божник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Беручи до уваги, що відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконував умови договору, що було встановлено протягом судового засідання, у відповідача утворилася заборгованість за кредитним договором, а тому суд вважає стягнути з відповідача ОСОБА_1 та з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як з поручителів, заборгованість яка складається з: поточна заборгованість за кредитом - 58118,34 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом 19543,83 доларів США, пеня за несплату кредиту - 188839,45 гривень, пеня за несплату процентів - 390789,32 гривень, а всього у сумі 77662,17 доларів США та 579628,77 гривень.

Слід зазначити, що оскільки в зобов'язанні сума, що підлягає сплаті, визначена в грошовому еквіваленті в іноземній валюті, а саме в доларах США, то відповідно до положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" грошова сума повинна бути стягнута в іноземній валюті.

Вказане відповідає правовому висновку Верховного Суду України у справі №6-145цс14 у постанові від 24.09.2014 року.

Разом з тим, вирішуючи питання в частині позовних вимог щодо солідарного стягнення заборгованості із відповідачів (поручителів), суд виходить з наступного.

За своєю юридичною природою порука є договірним зобов'язанням, адже виникає на підставі договору.

За нормами статті 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов'язання, виникає кілька самостійних зобов'язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов'язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.

Порука кількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов'язання. Лише в такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука).

Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі або частково, але поручитель, що виконав зобов'язання, не має права пред'явити вимогу до іншого поручителя щодо розподілу відповідальності перед кредитором.

У даній справі предметом спору є різні самостійні договори поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного й того ж кредитного договору.

З огляду на викладене й на відсутність положень про солідарну відповідальність поручителів у нормах чинного законодавства та в умовах договорів поруки підстав для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частини третьої статті 554 ЦК України немає.

Отже, поручителі не несуть у такому разі солідарно відповідальність, оскільки не можна сказати про їхню спільну поруку.

Такі ж висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 року в справі № 6-511цс15, від 21.09.2016 року в справі № 6-1252цс16,від 01.03.2017 року в справі № 6-923цс16.

Тому, суд вважає стягнути заборгованість солідарно із боржника з кожним із поручителем окремо, що не є порушенням права позивача на отримання коштів як від боржника, так і поручителів.

Згідно зі ст.141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору по 11436,68 гривень з кожного.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про припинення договору поруки, суд вважає їх не обґрунтованими, з наступних підстав.

Так, згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредиторпротягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивачем з відповідачем ОСОБА_1 03.07.2008 року був укладений кредитний договір № 00576/RP про надання кредиту у вигляді неповнолюваної кредитної лінії у сумі 99138,20 доларів США з терміном погашення по 29.06.2023 року зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 11,9 відсотків річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

З метою забезпечення виконання зазначеного кредитного договору позивачем було укладено з відповідачем ОСОБА_2 договір поруки № 00728rP від 25.05.2009 року та з відповідачем ОСОБА_3 договір поруки № 00729rP від 25.05.2009 року. 25.01.2013 року з відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені додаткові угоди №1 до договорів поруки.

У статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, логічним є висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6- 3087цс16.

Судом встановлено, що 25.01.2013 року між банком та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода №1, за умовами котрої доповнено пункт 4.4. і встановлено позовну давність за вимогами банку про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, комісій та неустойки (пені, штрафу) тривалістю у три роки. Також, 25.01.2013 року між банком та поручителями були укладені Додаткові угоди №1 до Договорів поруки, за умовами яких також передбачено, що позовна давність за вимогами кредитора встановлюється тривалістю у три роки. 24.03.2015 року банком на адресу позичальника та поручителів була направлена вимога про дострокове погашення заборгованості та повідомлено про необхідність дострокового погашення боргу протягом 60-ти днів з дня отримання даної вимоги (т.1 а.с.28-31). Крім того, згідно розширеного розрахунку заборгованості, остання проплата позичальником за кредитним договором на погашення відсотків відбулась 29.09.2015 року в розмірі 200 доларів США. До суду позивач звернувся 06.11.2015 року, тобто в межах шестимісячного строку, а тому відсутні правові підстави стверджувати, що порука є припиненою. Тому, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту №00576RP від 03.07.2008 року, суд приходить до наступного висновку.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору, посилався, на те, що укладений ним кредитний договір є договором споживчого кредиту; перед підписанням даного кредитного договору ОСОБА_1 не отримав інформаційного листа; укладений договір не містить жодних положень щодо зменшення процентної ставки у разі інфляційних процесів, натомість, відповідно до п.2.3.1 договору передбачено право банку змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення; вважає, що ціна договору несправедлива.

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

За положеннями частини пятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У разі зміни договору, як зазначено в частині третій статті 653 ЦК України, зобовязання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Слід зазначити, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобовязальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Крім того, в частині 1 ст. 627 ЦК України зазначено: відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.ст. 628,629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Із змісту кредитного договору видно, що сторони обумовили і прописали в договорі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення кредитних договорів.

Так, в кредитному № 00576/RP від 03.07.2008 року визначено предмет договору, а саме: кредитні кошти у іноземній валюті (долар США), які банк зобовязується видати у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у сумі 99138,20 доларів США з терміном погашення по 29.06.2023 року зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 11,9 відсотків річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом: на споживчі потреби у розмірі 80000 доларів США та 19138,20 доларів США на сплату страхових платежів.

ОСОБА_1 за умовами кредитного договору зобовязувався прийняти кредитні кошти, належним чином їх використати і повернути банку та сплатити плату за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених розділом 2 Договору.

Також, умовами Договору визначено права та обовязки сторін (розділ 2), відповідальність сторін за порушення зобовязань за Договором (розділ 4) та інші умови (розділ 6).

Підписання ОСОБА_1 кредитного Договору свідчить про його обізнаність про умови кредитування, про вартість кредиту та про інші супутні послуги і тарифи, а також безспірно вказує на те, що умисел позивача був реально спрямований на отримання банківського кредиту в іноземній валюті ( доларах США ) і що таке його зовнішнє волевиявлення було вільним і спрямованим на отримання кредитних коштів. Будь-яких застережень до Договору позивач не зазначив.

Як видно із тексту спірного Договору умови є доступними та зрозумілими, передбачають розмір кредиту; строки його повернення; відсотки за користування кредитом; розмір щомісячного платежу та графік погашення кредиту; а також передбачена можливість дострокового погашення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов кредитного договору та його забезпечення, а тому, на думку суду, такі умови банку цілком узгоджуються із Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

На підставі наведеного, доводи сторони позивача про те, що при укладенні спірного правочину банк не надав позивачу як позичальнику повної інформації про умови кредиту, на увагу не заслуговують.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, та посилаючись на ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", позивач зазначав, що умови договору є несправедливими. Аналізуючи вказані норми Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Проте, таких обставин позивачем у справі не доведено. Матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню ОСОБА_1

Позивач при укладенні Договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом на кожній сторінці договору, а також сторони визначилися із розміром процентної ставки, тобто позичальнику була надана інформація щодо істотних умов договору, а тому порушень ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" не доведено.

Судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.

За таких обставин в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним слід відмовити.

Суд приходить до висновку про задоволення первісного позову частково та про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог по зустрічних позовах.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,81,141,223,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст.526,530,1054 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1,36000, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, та ОСОБА_2, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1,36000, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2, на користь Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк», місцезнаходження: просп.Миру,28, м.Чорноморськ, Одеська область, 68003, ; заборгованість за кредитним договором № 00576/RP від 03 липня 2008 року у сумі 77662,17 доларів США та 579628,77 гривень.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1,36000, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, та ОСОБА_3, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3, на користь Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк», місцезнаходження: просп.Миру,28, м.Чорноморськ, Одеська область, 68003, ; заборгованість за кредитним договором №00576/RP від 03 липня 2008 року у сумі 77662,17 доларів США та 579628,77 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1,36000, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, ОСОБА_2, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1,36000, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2, ОСОБА_3, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3, на користь Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк», місцезнаходження: просп.Миру,28, м.Чорноморськ, Одеська область, 68003, , судові витрати по сплаті судового збору по 11436,68 гривень з кожного.

В задоволенні інших позовних вимог позивачу ПАТ «МТБ Банк» відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк», треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2, про припинення договору поруки відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк», треті особи ОСОБА_1, ОСОБА_3, про припинення договору поруки відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк», треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, про захист прав споживачів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до п.п.15.5 п.15 розділу 13 Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасники справи:

позивач: Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк», місцезнаходження: просп.Миру,28, м.Чорноморськ, Одеська область, 68003, ;

відповідач (позивач,третя особа): ОСОБА_1, проживаючий за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1,36000, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1;

відповідач (позивач,третя особа): ОСОБА_2, проживаюча за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1,36000, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2;

відповідач (позивач,третя особа): ОСОБА_3, проживаючий за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3,кВ .1, м.Лохвиця, Полтавська область, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3.

Суддя: А.М.Чуванова