Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 700/304/16-ц

провадження № 61-25097 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І.М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-Державна казначейська служба України,
третя особа-Звенигородська місцева прокуратура Черкаської області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області в складі судді Добриднюк Н. О. від 12 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області в складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Сіренка Ю. В., Пономаренка В. В. від 02 березня 2017 року.

Встановив:

У квітні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Управління Державного казначейства України в Лисянському районі Черкаської області, третя особа - Звенигородська місцева прокуратура Черкаської області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Позовні вимоги ОСОБА_6 мотивував тим, що 28 грудня 2010 року прокуратура Лисянського району Черкаської області відносно нього порушила кримінальну справу № за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 382 Кримінального кодексу України (далі - КК України), за невиконання рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 09 липня 2009 року про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, належними ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а також заборони проходу та проїзду по вказаних земельних ділянках. Під час проведення досудового слідства у цій кримінальній справі 23 лютого 2011 року позивачеві було пред'явлено обвинувачення за частиною першою статті 382 КК України та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Матеріали кримінальної справи направлено до суду в порядку статті 232 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) для розгляду по суті. Кримінальна справа неодноразово розглядалася Ватутінським міським та Корсунь-Шевченським районним судами Черкаської області та поверталася до прокуратури Лисянського району для організації проведення додаткового розслідування відповідно до статті 281 КПК України. 12 березня 2013 року матеріали цієї кримінальної справи прокурор Лисянського району Черкаської області зареєстрував у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000004 та передав за підсудністю до СВ Лисянського РВ УМВС України в Черкаській області для організації досудового розслідування. Постановою слідчого СВ Лисянського РВ УМВС України в Черкаській області від 19 червня 2013 року кримінальне провадження у вказаній кримінальній справі закрито. Постановою прокурора Лисянського району Черкаське області від 27 вересня 2013 року вказана постанова слідчого скасована, матеріали провадження направлені до СВ Лисянського РВ УМВС України в Черкаській області для подальшого розслідування. 20 лютого 2015 року кримінальне провадження закрите на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, тобто за обставинами, що виключають кримінальне переслідування. 31 березня 2015 року постановою прокурора Лисянського району вказану постанову слідчого скасовано у зв'язку з неповнотою розслідування, матеріали провадження направлені до СВ Лисянського РВ УМВС України в Черкаській області для подальшого розслідування. Постановою прокурора Лисянського району Черкаської області від 15 жовтня 2015 року вказане кримінальне провадження закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України. Проте постановою заступника прокурора Черкаської області від 19 листопада 2015 року вказана постанова про закриття кримінального провадження скасована у зв'язку з непроведенням необхідних слідчих та процесуальних дій у повному обсязі. Постановою прокурора Звенигородської місцевої прокуратури від 30 грудня 2015 року кримінальне провадження проти позивача закрито на підставі пунктів 2, 3 частини першої статті 284 КПК України, тобто встановлено відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді та вичерпані можливості їх отримати.

Позивач зазначає, що внаслідок кримінального переслідування та незаконного притягнення до кримінальної відповідальності йому завдано значної матеріальної шкоди у вигляді витрат на правову допомогу та витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів - бензину. Крім того, йому завдано моральної шкоди.

Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 12 травня 2016 року замінено неналежного відповідача - Управління Державного казначейства в Лисянському районі Черкаської області на належного відповідача - Державну казначейську службу України.

На підставі наведеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_6 просив суд стягнути з Державної казначейської служби України на його користь за рахунок коштів державного бюджету 97 571 грн 32 коп., у тому числі 13 471 грн 32 коп. матеріальної (майнової) та 84 100 грн моральної (немайнової) шкоди, завданої йому незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2016 року позов задоволено частково. Відшкодовано за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з Державного бюджету України на користь ОСОБА_6 42 239 грн 90 коп. моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди мотивовано недоведеністю та безпідставністю позову в цій частині.

Суд задовольнив вимоги позову про стягнення моральної шкоди в розмірі 42 239 грн 90 коп., оскільки у зв'язку з обранням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд ОСОБА_6 завдано шкоди незаконними діями органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а тому порушене право позивача підлягає захисту з розрахунку, що до моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) досудове розслідування у кримінальній справі № проводилось 26 місяців і 12 днів (з 28 грудня 2010 року до 12 березня 2013 року), а відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати визначено у розмірі 1 600 грн, тому мінімальний розмір моральної шкоди, враховуючи період розслідування кримінальної справи, становить 42 239 грн 90 коп.

Щодо відшкодування витрат, понесених позивачем на юридичну допомогу, то суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_6 не надав належних доказів про отримання ним юридичної допомоги та понесення витрат згідно з наданим ним розрахунком.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 02 березня 2017 року рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2016 року змінено шляхом скасування рішення суд першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення матеріальної шкоди і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що районний суд дійшов помилкових висновків про недоведеність і безпідставність позову в частині вимог про відшкодування матеріальних збитків, не звернув уваги, що позивач не дотримав передбаченої законом процедури відшкодування таких збитків і передчасно подав до суду позов у цій частині. Зокрема, слідчі дії стосовно закриття кримінального провадження провадив орган досудового слідства, тому саме цей орган у місячний термін з дня звернення громадянина має витребувати усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої позивачеві матеріальної шкоди, і винести відповідну постанову. А в разі незгоди з винесеною постановою про відшкодування шкоди громадянин набуває право оскаржити цю постанову до прокуратури або суду.

Свої висновки про відмову в позові в частині стягнення з відповідача на користь позивача 5 800 грн витрат на правову допомогу, понесених позивачем у цій справі, апеляційний суд мотивував тим, що надані позивачем на підтвердження таких витрат квитанції, згідно з якими позивач передав, а адвокат отримав грошові кошти, не відповідають встановленим законом вимогам і є неналежними доказами у справі.

З висновками суду першої інстанції щодо іншої частини позовних вимог апеляційний суд погодився.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 02 березня 2017 року і ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно стягнули на користь позивача моральну шкоду за строк перебування позивача під слідством та судом, який становить 26 місяців і 12 днів, тоді як ОСОБА_6 перебував під слідством і судом протягом 60 місяців (з 28 грудня 2010 року до 30 грудня 2015 року).

Касаційна скарга ОСОБА_6 не містить конкретизованих посилань на порушення судами попередніх інстанцій вимог закону при ухваленні судових рішень про відмову в позові в частині стягнення матеріальної шкоди, однак позивач вказує, що він має право на судовий захист у цьому випадку відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, роз'яснено сторонам право на подання заперечення на касаційну скаргу.

Правом на подання заперечення (відзиву) на касаційну скаргу сторони у справі не скористалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 травня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив унаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Згідно з пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 04 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 04 березня 1996 року № 3 та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 41, у разі закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину слідчий зобов'язаний роз'яснити громадянинові порядок поновлення його порушених прав і відшкодування іншої шкоди.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами внаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.

Відповідно до статті 4 ЦПК України 2004 року, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд апеляційної інстанцій, встановивши, що встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду віднесено до компетенції цих органів, а не суду, припустився помилки та відмовив у позові в частині вимог про відшкодування матеріальної шкоди за безпідставністю, незважаючи на те, що справа у цій частині не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, і апеляційний суд мав застосувати правовий механізм частини першої статті 310, пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року, чого не зробив.

Пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року передбачено обов'язок суду закрити провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Ці вимоги процесуального закону безпідставно залишилися без уваги районного суду при вирішенні цього спору в частині вимог позову про відшкодування матеріальної шкоди.

Таких самих висновків щодо правильного застосування норм права дійшов Верховний Суд України у постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-2089цс15.

Тому рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 02 березня 2017 року підлягають скасуванню в частині вирішення спору про відшкодування матеріальної шкоди, провадження у справі в цій частині підлягає закриттю (частин перша статті 414 ЦПК України).

Позивач також не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в частині вирішення спору про стягнення моральної шкоди.

Суди попередніх інстанцій встановили, що до моменту внесення відомостей до ЄРДР досудове розслідування у кримінальній справі № проводилось 26 місяців 12 днів (з 28 грудня 2010 року - момент порушення прокуратурою Лисянського району Черкаської області кримінальної справи і до 12 березня 2013 року - прийнято рішення про внесення обставин кримінальної справи № до ЄРДР та початок розслідування за новим кримінальним провадженням № 00000004), і за цей період суди стягнули з відповідача на користь позивача 42 239 грн 90 коп. моральної шкоди.

ОСОБА_6 вважає, що моральна шкода має бути нарахована і стягнута за період, починаючи з 28 грудня 2010 року (момент порушення прокуратурою Лисянського району Черкаської області кримінальної справи) і до 30 грудня 2015 року (момент закриття кримінального провадження проти позивача на підставі пунктів 2, 3 статті 284 КПК України), оскільки запобіжні заходи у вигляді підписки про невиїзд, обрані відносно ОСОБА_6 на стадії досудового слідства 23 лютого 2011 року та 24 квітня 2012 року не скасовувалися 12 березня 2013 року (пункт 9 розділу ХІ Перехідні положення до КПК України в редакції чинній станом на 12 березня 2013 року), а діяли до 30 грудня 2015 року.

Відомо, що 23 лютого 2011 року ОСОБА_6 у вказаній кримінальній справі № пред'явлено обвинувачення та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд (а. с. 131-135, том 1).

24 квітня 2012 року застосовано до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд (а. с. 168-169, том 1).

Відповідно до пункт 9 розділу ХІ Перехідні положення до КПК України (редакція чинна станом на 12 березня 2013 року) запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

30 грудня 2015 року кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 згідно з постановою прокурора Лисянського відділу Звенигородської місцевої прокуратури Черкаської області закрито (а. с. 207-213, том 1). З того часу запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд стосовно ОСОБА_6 вважається скасованим.

Підписка про невиїзд є найбільш поширеним запобіжним заходом (процесуальною дією) і суттєво обмежує право громадян на зміну місця проживання, а тому відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадяни, до яких застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, мають право на відшкодування моральної шкоди за весь період дії такого заходу.

Таким чином, висновки апеляційного суду про законність рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди за період з 28 грудня 2010 року до 12 березня 2013 року є передчасними і свідчать про неналежне виконання апеляційним судом статті 303 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до статті 400 ЦПК України Верховний Суд не має процесуальних повноважень на оцінку зібраних у справі доказів чи встановлення її обставин, а тому касаційний суд обмежений в можливості перевірки обґрунтованості вимог цього позову в частині стягнення моральної шкоди.

З урахуванням зазначеного ухвалене у справі судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення спору про відшкодування моральної шкоди з переданням справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених частинами третьою та четвертою статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 414, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 02 березня 2017 року в частині вирішення справи за позовом ОСОБА_6 до Управління Державного казначейства України в Лисянському районі Черкаської області, третя особа - Звенигородська місцева прокуратура Черкаської області, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 02 березня 2017 року в частині вирішення справи за позовом ОСОБА_6 до Управління Державного казначейства України в Лисянському районі Черкаської області, третя особа - Звенигородська місцева прокуратура Черкаської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, в частині розподілу судових витрат скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська