Постанова

Іменем України

08 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 336/2258/16-ц

провадження № 61-13570св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_4,
відповідач-товариство з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» на рішення Іванківського районного суду Київської області у складі судді Слободян Н. П. від 13 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Данілова О. М., Мережко М. В., Суханової Є. М., від 30 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Встановив:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» (далі - ТОВ «Соул-Україна») про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 07 квітня 2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 00036, за яким відповідач зобов'язався придбати та передати у користування позивача трактор МТЗ «Білорус 422» вартістю 395 000,00грн.

Пунктом 9.1 договору визначено обов'язок позивача внести авансовий платіж у розмірі 50 % вартості предмету лізингу. На часткове виконання цієї умови позивач 07 квітня 2016 року безготівково вніс на рахунок відповідача 40 500,00грн у вигляді авансового платежу. Працівники відповідача запевнили його, що ціна предмета лізингу буде значно менша, становитиме 81 000,00грн, тому фактично ним уже сплачено авансовий платіж у розмірі 50 % його вартості. Така інформація була на сайті відповідача.

Коли у визначений договором термін - 14 днів для поставки трактора, він його не отримав, то 22 квітня 2016 року звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору та повернення сплаченого ним авансового платежу. Відповіді на своє звернення не отримав, тому 25 квітня 2016 року, повторно, звернувся до відповідача з тими ж вимогами, на що отримав його лист від 19травня 2016 року № 31 про те, що договір, укладеним між ними, розірваний на підставі його заяви від 22 квітня 2016 року, а повернення авансового платежу буде відбуватись у відповідності до положень пунктів 12.1 та 12.8 договору.

На даний час відповідачем повернута грошова сума у розмірі 1 000,00грн, після чого він зрозумів, що був введений в оману стосовно умов договору, а сплачена сума у розмірі 39 500,00грн є платежем за оформлення договору, який за умовами договору поверненню не підлягає. Тобто відповідач неправомірно володіє його грошовими коштами у сумі 39 500,00грн через те, що надав собі можливість не повертати їх у разі розірвання позивачем договору. В той же час при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено.

Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсним договір фінансового лізингу та стягнути з відповідача 39 500, 00 грн.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 13 вересня 2016 року, позов задоволено; визнано недійсним договір фінансового лізингу від 07 квітня 2016 року № 00036, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Соул-Україна»; стягнуто з ТОВ «Соул-Україна» сплачену ОСОБА_4 грошову суму у розмірі 39 500,00 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами правомірність своїх вимог, тому позов підлягає задоволенню.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2016 року рішення Іванківського районного суду Київської області від 13 вересня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції на предмет доведеності та обґрунтованості позову є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Соул-Україна» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи дійшли односторонніх та передчасних висновків про задоволення позову, оскільки такі висновки не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 березня 2018 року вказану справу передано на розгляд Верховного Суду.

Сторони не скористалися правом на подання заперечень (відзиву) на касаційну скаргу.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судами при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин першої, третьої-п'ятої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Установлено, що між сторонами по справі укладено договір фінансового лізингу, на виконання якого позивачем сплачено 40 500,00 грн, вказаний договір розірвано за згодою сторін з ініціативи позивача ОСОБА_4 на підставі його заяви від 22 квітня 2016 року, після чого позивачу повернуто кошти в сумі 1000 грн.

Уматеріалах справи відсутні відомості про нотаріальне посвідчення спірного договору, а відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

У касаційній скарзі ТОВ «Соул-Україна» посилається на те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про задоволення позову, оскільки ними неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Посилається на те, що судами не застосовано норми спеціального закону, що регулює спірні правовідносини. Зазначає, що позивач був обізнаний з умовами спірного договору, а отже відповідач не вводив його в оману.

Слід зазначити, що суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку вказаним доводам та обґрунтовано дійшли висновку про задоволення позову, оскільки установлено, що зазначеним договором лізингу порушено баланс інтересів між сторонами. Також зважаючи на відсутність нотаріального посвідчення вказаного договору, суди обґрунтовано вказали на його нікчемність та застосували відповідні наслідки, передбачені законодавством.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, яким судами надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» залишити без задоволення.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 13 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на товариство з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна».

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська