ПОСТАНОВА

Іменем України

08.08.2018 року м. Кропивницький

Справа № 398/61/17

Провадження № 22-ц/781/1403/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Карпенка О.Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорова С.М., Мурашка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Тимошенко Т.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, Служба у справах дітей Олександрійської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Нерода Л.М.) від 5 червня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

30 грудня 2016 року неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, від імені якого діяв представник - ОСОБА_7, звернувся до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до ОСОБА_5, вказавши в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, Службу у справах дітей Олександрійської міської ради, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Позивач обґрунтовував свій позов тим, що з 2004 року він проживав разом з батьками за адресою: АДРЕСА_1. Після смерті його матері у 2012 році він з батьком залишилися проживати в цій самій квартирі. Право власності на вказану квартиру належало його батьку - ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 5 жовтня 2004 року, зареєстрованого Олександрійським КМБТІ 15 жовтня 2004 року за № 9483/104. Однак 25 травня 2007 року, без попереднього отримання згоди органу опіки та піклування, ОСОБА_6 подарував цю квартиру ОСОБА_5 - діду позивача. З 2016 року ОСОБА_5 вимагає від нього і ОСОБА_6 звільнити квартиру. Він вважає, що договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_5, суперечить нормам ст. 12, 18 Закону України «Про охорону дитинства» так, як порушує його права на житло і є нікчемним в силу ст. 224 ЦК України.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд зобов'язати ОСОБА_5 повернути ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 5 червня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що позивач не надав доказів нікчемності правочину та доказів реєстрації місця його проживання у вказаній у позові квартирі на момент укладення договору дарування. Крім того, суд встановив, що на час розгляду справи позивач проживає у Кременчуцькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою, де і навчається. З цього суд зробив висновок, що позивач має місце проживання і його права на житло фактично не є порушеними.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Позивач ОСОБА_4 оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. Просив скасувати його і ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування скарги позивач послався на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Висновок суду про недоведеність позову суперечить обставинам справи, суд не врахував, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків. Так суд не врахував. що на час укладення договору дарування йому не виповнилося десяти років, а отже місцем його проживання була квартира, яка належала його батьку і у якій він проживав разом із сім'єю. При цьому відсутність факту реєстрації місця проживання дитини у квартирі батьків не спростовує факт наявності у неї права користування батьківським житлом. Суд також не врахував обізнаність обдарованого про права дитини на проживання у подарованій квартирі так, як відповідач являється його дідом.

Суд не взяв до уваги, що представник органу опіки та піклування визнав відсутність дозволу цього органу на укладення батьком позивача договору дарування квартири, а тому суд неправильно застосував норму ст. 224 ЦК України, на підставі якої позивач стверджував про нікчемність правочину, і яка є імперативною та дає йому можливість вимагати застосуванні наслідків нікчемного правочину.

Зрештою суд неправильно послався на правові висновки Верховного Суду України , викладені у справах № 6-384цс15 та № 6-1793цс15 так, як факти у цих справах є відмінними від справи, яку розглядав суд.

Крім того, суд зробив помилковий висновок про недоведеність позивачем фактів порушення його прав у зв'язку з тим, що він проживає за місцем навчання так, як це було тимчасовим місцем його проживання на період навчання, який закінчився у травні 2018 року.

Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

Відповідач та треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета позову, не скористалися своїм правом надати відзив на апеляційну скаргу.

Позивач та його представник - адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу.

Відповідач, повідомлений належним чином про час, дату і місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив.

Третя особа - Служба у справах дітей олександрійської міської ради, повідомлений належним чином про час, дату і місце розгляду справи, не забезпечила явку в судове засідання свого представника.

Третя особа - ОСОБА_6 в судовому засіданні погодився з доводами та вимогами апеляційної скарги, вважає їх обґрунтованими. Він вказав на те, що на вимогу дружини подарував квартиру відповідачу, який був його тестем. На час дарування в квартирі проживав він, дружина та їх син - позивач по справі. Згоду органу опіки та піклування на відчуження житла він не отримав. Після укладення договору сім'я залишилася проживати в квартирі і лише у 2016 році відповідач висунув вимогу про звільнення квартири.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд першої інстанції встановив такі обставини:

Позивач ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Органом реєстрації актів цивільного стану, Відділом реєстрації актів громадянського стану П'ятихатського районного управління юстицію, його батьками зареєстровано ОСОБА_6 (батько) і ОСОБА_9 (матір).

25 травня 2007 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_5, а той прийняв дар - квартиру АДРЕСА_1 Договір посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кушнір Л.Г. та зареєстрований Олександрійськи комунальним міжміським БТІ 8 червня 2007 року.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, його представника і третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Позивач, будучи неповнолітнім, звернувся до суду з позовом про захист свого права на проживання у квартирі № 196, що знаходиться в будинку № 53 по вул. Першотравневій в м. Олександрія Кіровоградської області, посилаючись на те, що його право було порушене вчиненням його батьком договору дарування квартири без попереднього отримання згоди органу опіки та піклування та за відсутністю у нього іншого житла. При цьому позивач вважав договір датування квартири нікчемним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 224 ЦК України, а тому просив захистити своє порушене право шляхом застосування насідків нікчемності правочину.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків.

З метою гарантування інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

З преамбули договору дарування квартири від 25 травня 2007 року, укладеного між ОСОБА_6 і ОСОБА_5., вбачається, що на час його укладення ОСОБА_6 являвся власником квартири АДРЕСА_1 проживав у ній і його місце проживання було зареєстровано у цій квартирі.

Відповідно до п. 3 цього договору дарування здійснено за згодою дружини дарувальника - ОСОБА_11, з згідно п. 4 договору дарувальник стверджував, що треті особи не мають прав на квартиру і внаслідок дарування не буде порушено прав та законних інтересів дітей та інших осіб.

Частиною 4 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікунаабо місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Суд першої інстанції не врахував, що на час укладення договору дарування спірної квартири позивачу виповнилося шість повних років, його батько був зареєстрований і проживав у цій квартирі, а також те, що у справі відсутні відомості про наявність у позивача на той час іншого місця проживання. Крім того, суд у повній мірі не врахував, що договір дарування укладено без отримання попередньої згоди органу опіки та піклування, передбаченого законодавством. У зв'язку з цим суд дійшов необґрунтованого та передчасного висновку, щодо позивач не довів наявність у нього підстав вимагати захисту свого права на проживання у спірній квартирі та відсутність факту порушення його права.

Відсутність доказів реєстрації місця проживання малолітнього позивача у вказаній квартирі на момент укладення договору дарування, як і його проживання у Кременчуцькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою у період навчання не можуть бути підставою для відмови в позові так, як ці обставини не спростовують наявність у позивача права, на захист якого він пред'явив позов.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину згідно якої правочинє правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину встановлені ст. 203 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочинує недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочинможе бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»судам відповідно до статті 215 ЦКнеобхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦКтощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Натомість оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Такого ж по суті висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1414цс17.

З огляду на положення вище вказаного законодавства, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_5 договір дарування квартири є оспорюваний.

Посилання позивача в обґрунтування свого позову на норму ч. 1 ст. 224 ЦК України, якою передбачено, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування(стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним, свідчить про неправильне розуміння позивачем вказаних норм матеріального права.

Норма ч. 1 ст. 224 ЦК України відсилає до положень ст. 71 Кодексу, яка регулює відносини між опікуном або піклувальником і підопічним.

Як вбачається зі справи, позивач не був позбавлений батьківського піклування і над ним опіка чи піклування не встановлювалася, а отже норма ч. 1 ст. 224 ЦК України не регулює спірні правовідносини.

З підстав, вказаних позивачем, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_5 договір дарування квартири не вважається нікчемним.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України кожному гарантовано право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ст. 5 цього Кодексу здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Апеляційний суд вважає, що позивач помилився при виборі способу захисту свого права, вимагаючи застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, який по суті таким не являється. Вимог про спростування дійсності договору дарування (визнання його недійсним) позивач не пред'являв, а тому підстав для задоволення пред'явлених позовних вимог немає.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, невірно визначив відповідні до них правовідносини та позбавив себе можливості правильно застосувати норми матеріального права, а тому ухвалене ним рішення не відповідає вимогам законності, обґрунтованості і справедливості, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Олександрійського міскрайонного суду Кіровоградської області від 5 червня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, Служба у справах дітей Олександрійської міської ради, про застосування наслідків нікчемного правочину відмовити повністю.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повний текст судового рішення складено 13 серпня 2018 року.

Головуючий О.Л. Карпенко

Судді: С.М. Єгорова

С.І. Мурашко