Справа № 206/6094/18
Провадження № 2/206/1568/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2018 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Мороза К.Т.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини та додатковий витрат,

ОСОБА_4 виклад позиції позивача.

З урахуванням уточненої позовної заяви, позивач зазначила, що з 03.06.2006 по 31.10.2017 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 16.02.2007 у них народилась донька ОСОБА_5, яка після розірвання шлюбу проживає разом із позивачем. Враховуючи, що відповідач ухиляється від фінансової допомоги по утриманню їхньої спільної дитини, позивач просила стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 3000,00 грн., але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Окрім того, позивач зазначила, що для повноцінного розвитку дитини, в червні 2018 року позивач здійснила оплату у розмірі 13360,00 грн. за туристичні послуги, а саме відпочинку дитини в дитячому таборі «Вместе» у країні Болгарії, в звязку із чим, просила стягнути з відповідача половину від понесених витрат, у розмірі 6680,00 грн.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у заявленій редакції, та не заперечував проти стягнення з нього 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому пояснив, що він є інвалідом другої групи, також він зареєстрований як фізична особа підприємець, його місячний дохід приблизно складає 2000,00 3000,00 грн. Окрім того, позивач зазначив, що він не відмовляється допомагати своїй дитині.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

05.12.2018 відкрито провадженні у справі, призначено судовий розгляд.

26.12.2018 до канцелярії суду надійшла заява про збільшення позовних вимог.

Під час розгляду справи судом заслухано пояснення позивача, її представника та відповідача, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

26.12.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

З 03.06.2006 сторони по справі знаходились в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб від 03.06.2006, серія І-КИ № 042761, актовий запис № 368, шлюб зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.11).

16.02.2007 народилась ОСОБА_5, батьками дитини зазначено позивача та відповідача, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-КИ № 114527, виданого 28.02.2007 Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с. 10).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2017 шлюб між сторонами було розірвано. Рішення суду набрало чинності 13.11.2017 (а.с. 12).

Відповідно до копії квитанції до прибуткового касового ордера № 174 від 28.06.2018 ОСОБА_1 було сплачено кошти у розмірі 13 360, 00 грн. за туристичні послуги - табір «Вместе» Болгарія (а.с. 12).

У відповідності до копії паспорта громадянина для виїзду за кордон ОСОБА_5, наявні відмітки про виїзд дитини за територію України та вїзд у серпні 2018 року (а.с. 13).

Відповідно до інформації з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач зареєстрований як фізична особа підприємець (а.с. 30-32).

За інформацією Пенсійного фонду України, з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування, а саме відомостей про застраховану особу - ОСОБА_3, сума фактичного заробітку/доходу з січня 2018 року по жовтень 2018 складає 9810,93 грн., за 2017 рік 16606, 85 грн., за 2016 рік 18932,50 грн. (а.с. 37).

Відповідно до копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, серії 12 ААБ № 018992 ОСОБА_3 має другу групу інвалідності (загальне захворювання) (а.с. 38).

За змістом довідки ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 17.12.2018 № 16252/02-06/05, ОСОБА_3 знаходиться на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області і отримує пенсію по інвалідності, загальна сума з січня 2018 року по жовтень 2018 року отриманої пенсії складає 26390,30 грн. (а.с. 39).

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.91 та набула чинності для України 27.09.91, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй від 20.11.59, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Окрім того, згідно ст. 180 Сімейного кодексу України (далі СК України), батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Отже, закон покладає на батьків обов'язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15.0.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у п. 17 підкреслено, що за відсутності домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2018 рік» встановлено, що прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років: з 1 грудня складає 2027 гривень.

Враховуючи вищенаведені обставини, з метою захисту прав дитини, а також те, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину, не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача у межах ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2018 рік» та ст. 182 СК України.

В той же час, суд зазначає, що підстави для стягнення аліментів, у розмірі, що перевищує передбачений законодавством мінімум має бути в суді доведено наявністю інших необхідних витрат (окрім додаткових витрат), а також, можливістю боржника сплачувати аліменти у відповідній частині, тобто достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Проте, позивач, при зверненні до суду вказаних вище доказів не надала, а тому, підстави для стягнення з відповідача аліментів на дитину у розмірі 3000 грн., з огляду на відсутність об'єктивних та достатніх доказів та враховуючи розмір доходів, який отримує відповідач, а також його статус, задоволенню не підлягає.

Окрім того, відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Пленум Верховного суду України у п. 18 Постанови № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» звернув увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

В даному випадку додатковими витратами позивач зазначає витрати на відпочинок дитини у таборі.

Аналіз ст. 185 СК України в сукупності з іншими нормами цього кодексу, зокрема, ст. 199 СК, надає підстави для висновку про те, що витрати на навчання дитини, придбання речей, відвідування гуртків, відпочинок не є додатковими витратами в розумінні ст. 185 СК України, оскільки зазначена норма СК України визначає додаткові витрати як витрати, зокрема, на розвиток здібностей дитини.

Так, відповідно до правової позиції Верхового Суду України, висловленій 24.02.2016 у справі № 6-1296цс15, виходячи з аналізу ст. 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

В той же час, суд звертає увагу, що доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно- курортне лікування тощо).

Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що заявлені до стягнення грошові кошти, у якості додаткових витрат на дитину за перебування її у таборі, не є додатковими витратами в розумінні ст. 185 СК України, оскільки вони жодним чином не повязані із розвитком у дитини її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо, протилежного позивач та її представник не довели, а тому у задоволенні заявлених вимог в частині стягнення додаткових витрат має бути відмовлено.

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача, її представника та відповідача, дослідивши наявні докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 141, 182, 185 СК України, ст. 8, 11, 12 Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини та додатковий витрат задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2), аліменти на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Стягнення здійснювати з 06.11.2018 і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

В іншій частині позову відмовити повністю.

Витрати по сплаті судового збору покласти на державу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29. 12.2018.

Головуючий суддя: К.С. Маштак