Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 754/14825/15-ц

провадження № 61-6485св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Імекс-Банк»,

представник відповідача - Большешапова Юлія Олександрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє представник ОСОБА_2, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року у складі судді Буші Н. Д. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2016 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1, від імені якої діяв представник ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Імекс-Банк» (далі - ПАТ «Імекс-Банк») про захист прав споживача, визнання окремих пунктів договорів недійсними, визнання боргового зобов'язання таким, що частково не підлягає виконанню.

Позов мотивовано тим, що 16 травня 2013 року між нею та ПАТ «Імекс-Банк» укладено кредитний договір, за яким їй на умовах овердрафту, строковості та платності було надано кредит у розмірі 50 000 грн у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок строком на один рік - до 15 травня 2014 року.

Станом на 01 вересня 2015 року сума її заборгованості складає 35 897 грн 90 коп.

Позивач, не погоджуючись з таким розміром заборгованості, оскільки вона не визнає та вважає недійсним розрахунок згідно з додатком № 1 до договору в частині, за якою їй щомісячно протягом строку дії договору нараховувалось 720 грн, а всього - 8 640 грн за рік як «Інші послуги банку: валютно-обмінні операції, юридичне обслуговування тощо». Вказувала, що ця умова дії не є чіткою та не підпадає під визначення «послуга» у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, позивач вважала, що розмір компенсації інфляційних втрат, нарахованих банком на підставі пункту 4.7. кредитного договору, не відповідає статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ураховуючи викладене, позивач просила на підставі статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати недійсним пункт додатку № 1 до кредитного договору від 16 травня 2013 року № 999-00047470/1 «Інші послуги банку: валютно-обмінні операції, юридичне обслуговування, тощо» за вказаним кредитним договором на загальну суму 8 640 грн; визнати частково недійсним пункт 4.7. кредитного договору від 16 травня 2013 року № 999-00047470/1, сторонами якого є позивач та відповідач, на загальну суму 4 045 грн 81 коп.; на підставі частини другої статті 16 ЦК України, а саме відновлення становища позивача, яке існувало до порушення цивільного права останньої відповідачем, визнати фактичний розмір грошового зобов'язання позивача перед відповідачем станом на 01 вересня 2015 року, за кредитним договором від 16 травня 2013 року № 999-00047470/1 у розмірі 22 442 грн 60 коп.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що кредитний договір укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору. Ці документи були підписані позивачем, у них міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що під час укладення кредитного договору від 16 травня 2013 року сторонами були погоджені всі його істотні умови та додержані необхідні для чинності правочину вимоги, а підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України та статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання окремих пунктів кредитного договору недійсним, немає.

У червні 2016 року ОСОБА_1, від імені якої діє представник ОСОБА_2, звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі з'ясували обставини справи, не дали належної оцінки всім доказам. Заявник посилалась на те, що розмір компенсації інфляційних втрат, нарахованих банком на підставі пункту 4.7. кредитного договору, та додаток № 1 до кредитного договору є такими, що не відповідають вимогам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

06 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 16 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Імекс-Банк» укладений кредитний договір, за умовами якого банк зобов'язується надати позичальнику для власних потреб за допомогою платіжної картки VISA у готівковій чи безготівковій формі шляхом сплати з поточного рахунку № 999-0047470 кошти понад кредитовий залишок коштів на рахунку в межах встановленого строку та ліміту овердрафту, а позичальник зобов'язується своєчасно погашати овердрафт, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку 19 % річних від суми заборгованості та виконувати інші зобов'язання згідно з договором (а. с. 7, 8, 9).

Отримання кредиту проводиться позичальником самостійно за допомогою платіжної картки у готівковій чи безготівковій формі, максимальна сума заборгованості становить 50 000 грн, дата повернення овердрафту - до 15 травня 2014 року.

Згідно з пунктом 5.1. кредитного договору детальний розпис сукупної заборгованості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, погашення основного боргу, вартості сукупних послуг, а також фінансових зобов'язань, наведений у додатку № 1, який є невід'ємною частиною кредитного договору.

У додатку № 1 до договору про надання кредиту від 16 травня 2013 року № 999-00047470/1, який підписаний сторонами договору, визначений платіж за надані супутні витрати в розмірі 720 грн. Цей платіж входить у суму платежу за розрахунковий період та включає в себе інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо) (а. с. 10).

Крім того, пунктом 4.7. кредитного договору передбачено, що відповідно до статті 625 ЦК України позичальник у випадку прострочення ним виконання зобов'язань з повернення банку сум кредиту та/або процентів за користування кредитом зобов'язаний сплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до статті 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно з положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до умов кредитного договору від 16 травня 2013 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит для власних потреб позичальника, отже, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно з положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним.

Зазначене узгоджується із правовими висновками, викладеними Верховним Судом України в постановах: від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16 та від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Таким чином, на час укладення договору - 16 травня 2013 року- банк, встановивши в додатку № 1 до договору про надання кредиту від 16 травня 2013 року № 999-00047470/1 плату за надані супутні послуги та інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо), порушив пункт 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Отже, висновки судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, від імені якої діє представник ОСОБА_2, про визнання недійсним пункту додатку № 1 до кредитного договору від 16 травня 2013 року № 999-00047470/1 «Інші послуги банку: валютно-обмінні операції, юридичне обслуговування, тощо» є помилковими. Тому відповідно до статті 412 ЦПК України рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року та ухвала Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту додатку № 1 до кредитного договору від 16 травня 2013 року № 999-00047470/1 «Інші послуги банку: валютно-обмінні операції, юридичне обслуговування тощо» підлягають скасуванню.

Разом з тим колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого правового висновку про відмову в задоволенні вимог позивача про визнання недійсним пункту 4.7. кредитного договору від 16 травня 2013 року та про визнання фактичного розміру правовідношення станом на 01 вересня 2015 року, а саме величини грошового зобов'язання позивача перед відповідачем за кредитним договором від 16 травня 2013 року у розмірі 22 442 грн 60 коп. Позивачем не доведено невідповідність пункту 4.7. кредитного договору від 16 травня 2013 року вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», порушення банком прав позивача внаслідок включення цього пункту до договору, а також розмір заборгованості за кредитним договором саме в сумі 22 442 грн 60 коп.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє представник ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту додатку № 1 до кредитного договору від 16 травня 2013 року № 999-00047470/1 «Інші послуги банку: валютно-обмінні операції, юридичне обслуговування тощо» скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту додатку № 1 до кредитного договору від 16 травня 2013 року № 999-00047470/1 «Інші послуги банку: валютно-обмінні операції, юридичне обслуговування, тощо» задовольнити.

Визнати пункт додатку № 1 до договору про надання кредиту від 16 травня 2013 року № 999-00047470/1 «Інші послуги банку: валютно-обмінні операції, юридичне обслуговування, тощо» недійсним.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк