КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 761/3194/15-ц

Апеляційне провадження 22-ц/824/623/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі Булах АА.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року, ухвалене під головуванням судді Сіромашенко Н.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, третя особа: Первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про скасування наказу, поновлення на роботі, зобов'язання нарахувати і виплатити премію та вихідну допомогу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

у/н справи № 761/3194/15-ц № а/п 22-ц/824/623/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Сіромашенко Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
в с т а н о в и в :

у січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, в якому просив скасувати наказ Концерну РРТ від 12.11.2014 року № 94/ок «Про припинення трудового договору (контракту)»; поновити його на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу Концерну РРТ; зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити йому щомісячну премію за основні результати виробничої та фінансово - господарської діяльності за серпень-листопад 2014 року в сумі 9 502,98 грн; премію в сумі 4 035 грн до Дня Незалежності України; премію в сумі 4 035 грн до Дня працівників радіо, телебачення і зв'язку; стягнути вихідну допомогу в розмірі 16 430,62 грн; середній заробіток за час затримки виплати належних йому сум при звільненні по день фактичного розрахунку, та середній заробіток за час вимушеного прогулу, з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 994,50 грн; стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 25 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 08.07.2013 по 12.11.2014 працював на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу Концерну РРТ та був звільнений згідно з наказом № 94/ок у зв'язку із скороченням штату та чисельності працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Зазначав, що його звільнення проведено без погодження з профспілковою організацією Концерну РРТ, членом якої він був. При цьому листом від 21.11.2014 за № 96 профспілкова організація Концерну повідомила генерального директора Концерну РРТ про відмову у наданні згоди на його звільнення. Крім того, відповідач безпідставно зменшив йому розмір щомісячної премії, передбаченої колективним договором, зокрема у жовтні 2014 року із 100 процентів до 50 процентів, а у листопаді 2014 року премія взагалі не була виплачена. Також відповідно до пункту 5.17 колективного договору він мав право на отримання премій до Дня Незалежності України та до Дня працівників радіо, телебачення і зв'язку. У зв'язку з незаконним звільненням, він був обмеженим у засобах для забезпечення належного рівня життя, та утримання членів сім'ї, що завдавало йому моральні страждання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.02.2016 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не дослідив, що 08.08.2014 Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення направив Первинній профспілковій організації Концерну повідомлення про скорочення штатних одиниць концерну, в тому числі і посади апелянта, яке було вручено члену первинної профспілкової організації Концерну Ковбасенку М.П. 12.08.2014, що спростовує висновок суду, що ППО Концерну РРТ знала про майбутнє скорочення чисельності та штату працівників концерну, в тому числі посади, яку він займав. До того ж у листі від 08.08.2014 відповідач не згадував про проведення консультацій з профспілкою про заходи запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень, що є обов'язком відповідача. Судом залишено поза увагою, що адміністрація відповідача надіслала подання про надання погодження на звільнення позивача на свою ж адресу. Очевидно, що структурний підрозділ відповідача не мав права отримувати за профспілку її кореспонденцію, отже, надсилання адміністрацією відповідача подання про надання згоди на звільнення позивача не було зроблено на адресу первинної профспілкової організації, воно було надіслано на власну адресу відповідача і отримано його структурним підрозділом, профспілкова організація не отримувала цього подання ні 23, ні 24 жовтня 2014 року. На копії відповідного подання міститься розписка голови профспілки Гулька М.В., що він його отримав лише 07.11.2014. Профспілкова організація, розглянувши дане подання, вчасно подала адміністрації відповідача 21.11.2014 письмове повідомлення про відмову в наданні згоди на звільнення позивача.Крім того, відповідач неправомірно зменшив розмір премії позивачу за основні результати виробничої та фінансово-господарської діяльності за серпень-жовтень 2014 року, а у листопаді взагалі не нарахував. Колективним договором не передбачено додаткових умов для вирішення питань щодо виплати премій, окрім наявності прибутку. Порядок розрахунку трудового внеску Колективним договором не визначений, а є лише перелік підстав, за яких особу може бути позбавлено премії, проте таких підстав не було. Відповідач також безпідставно не виплатив йому премії до свят.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 31.05.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.02.2016 скасовано в частині відмови у скасуванні наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, ухвалено в цій частині нове рішення. Скасовано наказ Генерального директора Концерну РРТ № 94/ок від 12.11.2014 «Про припинення трудового договору (контракту)» із ОСОБА_1. Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу Концерну РРТ з 12.11.2014. Стягнуто з Концерну РРТ на користь ОСОБА_1 101 235,01 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 1 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього стягнуто 102 235,01 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 23.05.2018 рішення Апеляційного суду м. Києва від 31.05.2016 в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Апеляційний суд Київської області та Апеляційний суд міста Києва здійснювали правосуддя до початку роботи Київського апеляційного суду.

21.06.2018 Київський апеляційний суд зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на виконання Указу Президента «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017, а з 03.10.2018 Київський апеляційний суд розпочав свою роботу.

У судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача Баган Т.Г. та представник третьої особи Мехед А.М. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 08.11.2013 до 12.11.2014 працював на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу Концерну РРТ.

У Концерні діє Об`єднана профспілкова організація Концерну, до якої входить первинна профспілкова організація.

Листом № 3975/1 від 08.08.2014 Концерн РРТ повідомив профспілкову організацію про заплановане вивільнення працівників із зазначенням відповідних посад та прізвищ, а 18.08.2014 особисто під підпис повідомив ОСОБА_1 про майбутнє скорочення та ознайомив його з переліком вакантних посад.

23.10.2014 генеральний директор Концерну РРТ направив до профспілкової організації Концерну подання про надання згоди на звільнення ОСОБА_1, проте по закінченню визначеного законом строку для розгляду подання профспілкова організація не повідомила Концерн про результати розгляду подання.

Наказом № 94 ок від 12.11.2014 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір де закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва І4'праці в тому числі ліквідації реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, має бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору.

Згідно з ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Дана норма передбачає необхідність одержання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника. Однак, якщо згода виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника до звільнення працівника не запитувалася, то вона може бути отримана пізніше. Навіть при виявленні в суді факту звільнення працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, суд не вправі поновити працівника на роботі, якщо немає інших порушень, які дають підстави на поновлення працівника на роботі. При виявленні такого факту суд зобов`язаний відповідно до ч. 3 ст. 43 КЗпП призупинити провадження у справі, зробити запит на адресу виборного органу первинної профспілкової організації щодо надання згоди на звільнення і після її одержання розглянути спір по суті.

За обставинами справи встановлено, що подання генерального директора Концерну РРТ про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 та інших осіб було розглянуте на засіданні профспілкового комітету первинної профспілкової організації Концерну 21.11.2014 та у наданні згоди на звільнення відмовлено (а.с. 44- 105 т. 2).

Листом від 21.11.2014 Об`єднана профспілкова організація Концерну Первинна профспілкова організація повідомила генерального директора Концерну про відмову профспілки у наданні згоди на звільнення позивача.

Розглядаючи трудовий спір з урахуванням положень ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Колегія суддів вважає, що рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на звільнення позивача не містить достатньої аргументації та посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. У висновку не міститься будь - яких даних щодо фактичних обставин і підстав звільнення позивача, його ділових і професійних якостей. Такий висновок ґрунтується лише на тому, що профспілкова організація вважає, що у Концерні були відсутні підстави для скорочення чисельності штату працівників та наказ про скорочення чисельності штату працівників прийнято з порушенням вимог трудового законодавства.

Разом з тим, право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об`єднань у ч. 3 ст. 64 ГК України. Право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу. Причому, власник на свій розсуд має право чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити чисельність інших посад. Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників) та не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

12.08.2014 генеральним директором Концерну видано наказ № 378 про скорочення штату і чисельності працівників Концерну. Згідно з цим наказом скороченню підлягала і посада провідного юрисконсульта, яку обіймав позивач.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.12.2015, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15.03.016 наказ № 378 від 12.08.2014 про скорочення штату і чисельності працівників Концерну визнано протиправним та скасовано, оскільки як на час звільнення позивача з роботи, так і на час ухвалення рішення судом першої інстанції зазначений наказ не був скасований, відтак був діючим.

Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Касаційний суд вказав на необхідність перевірки судом апеляційної інстанції строку звернення позивача з даним позов до суду та наявність кворуму при ухваленні рішення профспілковою організацією.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП у справах про звільнення працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За матеріалами справи встановлено, що позивач звернувся вперше з даним позовом до суду через поштове відділення 22.12.2014, проте поштове відправлення було повернуто позивачу з відміткою «за закінченням терміну зберігання». 29.01.2015 позивач повторно відправив ті ж самі документи до суду.

Відповідно до положень ст. 70 ЦПК України в редакції, яка діяла на час подачі позову, строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, строк закінчується в останній день цього місяця. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день. Останній день стоку триває до 24 години, але коли в цей строк слід було вчинити процесуальну дію в суді, де робочий час закінчується раніше, строк закінчується в момент закінчення цього часу.

Копія наказу про звільнення вручена позивачу 21.11.2014. Позовну заяву на поштове відділення ОСОБА_1 здав 22.12.2014, (20 та 21 грудня вихідні дні), відтак місячний строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі заявником не пропущено. Той факт, що суд не прийняв поштову кореспонденцію, відправлену позивачем 22.12.2014 не впливає на відрахування строку звернення до суду.

Щодо наявності кворуму для прийняття рішення профспілковим органом, то з пояснень позивача вбачається, що на час розгляду подання про надання згоди на звільнення профспілковий комітет складався з 4 осіб, скільки троє з семи осіб (склад профкому 7 осіб визначено рішенням профспілки від 12.03.2013) вийшли із членів профкому та нових осіб до профкому не обирали.

Згідно з частинами першою та третьою ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

За матеріалами справи встановлено, що позивач завчасно був повідомлений про наступне вивільнення та одночасно з попередженням йому надано перелік вакантних посад, від переведення на які він відмовився.

Доводи позивача, що йому не пропонувалася посада бухгалтера 2 категорія спростовуються переліком вакантних посад. Щодо посади начальника сектора фінансової звітності, то у матеріалах справи відсутні дані про можливість призначення позивача на таку посаду (освіта, наявність відповідного досвіту, стажу роботи за спеціальністю тощо).

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 22.11.2018.

Головуючий

Судді