АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року

місто Київ

справа №757/5266/16-ц

провадження №22-ц/796/5880/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.,

суддів - Волошиної В.М., Кравець В.А.

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1

відповідач (позивач за зустрічним позовом)- ОСОБА_2

треті особи - ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Остапчук Т.В. від 16 квітня 2018 року у справі за позовом про визнання права власності на частку в спільному майні, встановлення порядку користування, за зустрічним позовом про поділ майна,

встановив:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в спільному майні.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона з відповідачем є співвласниками двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, що придбана ними в період перебування у шлюбі.

Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу проживає з позивачем, і вона її забезпечує. Розмір аліментів, які сплачує відповідач є недостатнім для забезпечення фізичного та духовного розвитку дитини.

В порядку досудового вирішення питання про виділ часток із спільного сумісного майна, вона зробила відповідачу письмову пропозицію укласти угоду про виділ часток у конкретно визначених розмірах, який вимірюється у квадратних метрах, на яку отримала відмову.

Вказувала на те, що відповідач перешкоджає вільному доступу до спірної квартири, зокрема, шляхом заміни замка до вхідних дверей, а також без відома та згоди позивача вселив на постійне проживання у спірну квартиру третіх осіб, а тому за вказаних обставин, з метою захисту прав та інтересів позивача є необхідним встановлення порядку користування спірною квартирою.

Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнень, позивач просила суд право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 - припинити; в порядку поділу спільного сумісного майна відступити від засад рівності часток, збільшивши частку ОСОБА_1, визнавши за нею право власності на 3/4 квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 квартири АДРЕСА_1 встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: - виділити в користування ОСОБА_1 з неповнолітньою донькою ОСОБА_4 ізольовану кімнату площею 18.4 кв.м.; - виділити в користування ОСОБА_2 ізольовану кімнату площею 13,7 кв.м.; - підсобні приміщення квартири АДРЕСА_1, а саме: кухню площею 8,8 кв.м., ванну кімнату площею 3,2 кв.м., вбиральню площею 1,5 кв.м. та коридор площею 10,7 кв.м. залишити в спільному користуванні.

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з зустрічною позовною заявою про поділ майна.

Зазначав, що квартира була придбана на його особисті кошти, які він отримав у позику у свого брата, що підтверджується рішенням Печерського районного суду м. Києва. Таким чином, частка ОСОБА_1 в спірній квартирі є пропорційною від 1/2 частки боргу, сплаченої ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі, тобто 1/2 від 1 500,00 доларів США, що становить 750 доларів США

Вказував на те, що в період шлюбу також було придбано автомобіль SUZUKI 2007 року випуску, д.н. НОМЕР_1., який знаходиться у володінні та користуванні ОСОБА_1

Посилаючись на наведене, з урахування уточнень, просив суд визнати право власності на 94/100 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2; визнати право власності на 6/100 частини квартири АДРЕСА_1, за ОСОБА_1; право спільної сумісної власності на квартиру припинити; визнати право власності на автомобіль марки SUZUKI2007 року випуску, д.н. НОМЕР_1 за ОСОБА_1; стягнути з ОСОБА_1 1/2 його вартості на користь ОСОБА_2; право спільної сумісної власності на автомобіль припинити; відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 квітня 2018 року у задоволенні Позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частку в спільному майні, встановлення порядку користування відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поділ майна відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просив рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частку в спільному майні, встановлення порядку користування скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначав, що суд безпідставно не урахував обставину, що сторони мають спільну дитину, яка проживає з позивачем за первісним позовом, та знаходиться на її утриманні, а тому є достатні підстави для збільшення частки ОСОБА_1 у спірній квартирі.

Вказував на те, що суд задовольнив клопотання про залучення третіх осіб до розгляду справи, проте таке клопотання не було оплачене судовим збором. Крім того, суд здійснював розгляд справи за участю третьої особи - ОСОБА_3, однак залишив поза увагою той факт, що представництво останнього здійснювалося без повноважень.

Посилався на те, що позивачем за первісним позовом збільшувалися позовні вимоги, проте при постановленні рішення суд не урахував і не розглянув їх, про що свідчить резолютивна частина рішення суду.

В судовому засідання ОСОБА_1, представник ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_4 просили задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

Представник ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІ від 3 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 2 червня 2016 року №1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.02.1999 року. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10.11.2010 р. шлюб розірвано.

Згідно договору купівлі-продажу від 20.04.2001 року позивачка є власником квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30.01.2013 року за ОСОБА_2 визнано право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя.

В спірній квартирі зареєстровані сторони, їх донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітній син відповідача ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в спільному майні, встановлення порядку користування, суд виходив з того, що заявлені вимоги є безпідставними, не встановлено порушень відповідачем її прав які б підлягали захисту.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про поділ майна, суд виходив з того, що позовні вимоги є безпідставними, не встановлено порушень його прав, які б підлягали захисту.

Також суд зазначив, що на час подачі позовів до суду, сторонами вже визнавалося право власності по 1/2 частині квартири за кожним та питання розподілу іншого майна міє сторонами не порушувалися.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З матеріалів справи убачається, що сторони звернулися до суду про розподіл спільного майна подружжя, а фактично між ними виник спір щодо користування квартирою та припинення права власності на частку у майні одного із співвласників, що не є взаємопов'язаними і не можуть розглядатися як одна і та сама підстава їх позовних вимог.

Питання усунення перешкод та встановлення порядку користування квартирою сторони мають вирішувати, обравши інший спосіб захисту.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги колегія суддів визнає такими, що не спростовують правильних висновків суду, а також не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права, які б могли бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 квітня 2018 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому підстав для її задоволення не убачається.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2018 року.

Головуючий С.В. Кулікова

Судді: В.М. Волошина

В.А.Кравець