АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3457/18 Справа № 187/492/17 Головуючий у 1 й інстанції - Караул О. А. Доповідач - Демченко Е.Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року м. Дніпро

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей Петриківської райдержадміністрації, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 04 березня 2000 року та на підставі заочного рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2015 року шлюб було розірвано.

Вказував, що від зареєстрованого з ОСОБА_3 шлюбу вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на утримання якого за рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року він сплачує аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу).

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року ОСОБА_3 зобов'язано не чинити йому перешкоди у спілкуванні з сином та визначено йому відповідний графік побачень, втім рішення суду не виконується належним чином та йому постійно чиняться перешкоди у спілкуванні з сином.

Зазначав, що ОСОБА_3 наразі проживає з співмешканцем ОСОБА_6 та вони завдають його синові тілесні ушкодження, що підтверджується відповідними вироками відносно них.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 не займається належним вихованням сина, не забезпечує належних та відповідних умов для його існування, не приділяє йому належної уваги, а знаходження сина разом з матір'ю у новій родині загрожує його здоров'ю, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з його батьком ОСОБА_2; стягувати з ОСОБА_3 аліменти на утримання сина на користь батька у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення повноліття, починаючи стягнення з моменту пред'явлення позову.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він може належним чином виховати та забезпечити сина, та виключно у інтересах дитини буде виховуватися у його сім'ї.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином сповіщених сторін.

Справа була призначена на 24 липня 2018 року, про що всі сторони сповіщені належним чином (т.2 а.с.198-202).

24 липня 2018 року розгляд справи було перенесено на 26 липня 2018 року, про що апелянт ОСОБА_2 та третя особа по справі ОСОБА_4 були сповіщені за допомогою телефонного зв'язку, що підтверджується наявною в матеріалах справи телефонограмою (т.2 а.с.203-205). Заяв про відкладення розгляду по справі суду не надані.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 березня 2000 року по 19 червня 2015 року.

Шлюб між ними було розірвано на підставі заочного рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2015 року.

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року з ОСОБА_2 стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) на користь ОСОБА_3 на утримання сина.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року ОСОБА_3 зобов'язано не чинити ОСОБА_2 перешкоди у спілкуванні з сином та визначено позивачу відповідний графік побачень.

Вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2017 року у справі №187/209/17, який набрав законної сили 12 травня 2017 року, ОСОБА_3 (нині ОСОБА_3) визнано винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за фактом спричинення тілесних ушкоджень малолітньому ОСОБА_5 та призначено їй покарання у виді 150 (сто п'ятдесят) годин громадських робіт.

Вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 у справі №187/266/17, який набрав законної сили 15 травня 2017, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за фактом спричинення тілесних ушкоджень малолітньому ОСОБА_5 та призначено йому покарання у виді 100 (сто п'ятдесят) годин громадських робіт.

На теперішній час між батьками дитини наявний спір про те, з ким з них буде проживати їхній малолітній син, кожен з батьків вважає доцільним проживання дитини саме з ним/нею.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням інтересів дитини та за відсутності виключних обставин дитина повинна проживати з матір'ю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв'язку з наступним.

Відповідно до частин другої, восьмої-десятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статями 18,27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 8 Конвенції про права дитини не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Йогансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, §78).

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

У §54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, №250, ст.35-36, §90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява №2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Згідно висновку органу опіки та піклування Петриківської райдержадміністрації від 15 лютого 2018 року за №01-18-330/0/342-18, діючи в інтересах дитини, керуючись ст.ст.19,161 СК України, орган опіки та піклування Петриківської райдержадміністрації вважає доцільним проживання дитини разом з обома батьками, перші два тижні з матір'ю, інші два тижні з батьком.

Колегія суддів бере до уваги висновок лише частково, оскільки дитина має проблеми зі здоров'ям, а тому зміна місця проживання що два тижні може вплинути негативним чином як на фізичне здоров'я так і на психічний розвиток дитини.

Згідно витягу з протоколу засідання обласної психолого-медико-педагогічної консультації Комунального спеціалізованого загальноосвітнього навчально-реабілітаційного закладу "Дніпропетровський обласний методичний психолого-медико-педагогічний центр" від 22 вересня 2016 року №63-в щодо малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, психолого-педагогічний висновок: Обсяг загальних знань низький. Особливості пізнавальних процесів та пізнавальної діяльності відповідають легкій розумовій відсталості. Мислення конкретне, уповільне. В пізнавальній діяльності потребує додаткового часу для навчання, роз'яснення, опори на наочний матеріал. Навчальну допомогу та набутий досвід використовує пасивно, обмежено. Працездатність недостатня. Емоційно-вольова сфера незріла, нестійка. На психоемоційні навантаження спостерігаються невротичні реакції. Поведінка під час виконання завдань впорядкована. Заїкання. Дискалькулія.

Рекомендовано: Навчання за програмою для дітей шкільного віку з легкою розумовою відсталістю. Логопедична, психологічна корекція та лікувально-профілактична робота в умовах навчально-реабілітаційного центру. Потребує індивідуальної програми навчання з математики. За умови інклюзивної форми навчання потребує 8 годин корекційно-розвиткових занять з вчителем-дефектологом. За умови індивідуальної форми навчання звернутися до ЛКК (т.1 а.с.82).

Відповідно довідки КЗС "Навчально-реабілітаційний центр "Мрія" Дніпропетровської обласної ради" від 04 вересня 2017 року №110 малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, навчається у 4 класі КЗО "Навчально-реабілітаційний центр "Мрія" Дніпропетровської обласної ради" (т.1 а.с.86).

Позивач, як на підставу для задоволення його позовних вимог, посилається на те, що мати дитини та її чоловік нанесли дитині тілесних ушкоджень, що підтверджується відповідними вирокам стосовно них.

Втім колегія суддів, оцінюючи усі докази наявні в матеріалах даної справи, наголошує на тому, що наявність даних вироків не є виключною обставиною для задоволення позову.

Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного 13 липня 2017 року Службою у справах дітей Петриківської РДА у Дніпропетровській області, у житловому будинку АДРЕСА_1 проживає малолітня дитина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із ОСОБА_3 (мати) та ОСОБА_6 (відчим). Для виховання та розвитку дитини створені такі умови: є окрема кімната, ліжко, стіл для занять, шафа для одягу, іграшки, книги для розвитку дитини. Стосунки в сім'ї доброзичливі та теплі.

Відповідно до довідки-характеристики Лобойківської сільської ради від 13 липня 2017 року №291 на ОСОБА_3 позитивно характеризується, працювала касиром в Петриківській райраді, звільнена за скороченням штату. Перебуває у зареєстрованому шлюбі, займається домашнім господарством, виховує дитину від першого шлюбу ОСОБА_5, який має діагноз гіперактивна дитина.

Чоловік ОСОБА_6, працює з 04.07.2017 року на ПрАТ «Оріль-Лідер», має постійний дохід.

Позивач ОСОБА_2, батько дитини, займається вихованням дитини та спілкується з сином у спосіб встановлений рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2016 року, яке набрало законної сили 07 квітня 2016 року.

ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів наявності у нього достатніх умов для проживання та належного виховання дитини.

Крім того, відповідно ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_5 має певні проблеми зі здоров'ям, йому встановлений клінічний діагноз F 70.1 «Легка розумова відсталість», що встановлено медичним висновком ЛКК №179/2 від 19 листопада 2016 року.

Мати ОСОБА_3 забезпечує повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток сина, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

У вітчизняному законодавстві також закріплено відповідні положення щодо забезпечення права дитини на власну думку.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року "Савіни проти України" (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей.

Колегія суддів наголошує на тому, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, у присутності психологів було опитано неповнолітнього ОСОБА_5, який пояснив, що навчається в реабілітаційному центрі, де йому подобається. Батько на вихідні його до себе не забирає, не приїжджає та не телефонує. Фізичні методи до нього застосовувалися як з боку матері та її чоловіка, так і з боку батька, коли він знаходився у нього. Виявив бажання проживати виключно у родині своєї матері, оскільки він останню любить.

Наведені в апеляційній скарзі обставини не є підставами, які унеможливлюють проживання сина з матір'ю.

Визначення місця проживання дитини з матір'ю не можна тлумачити як наявність у матері переваги перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, беручи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір'ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно неї та участь у її вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування чи за рішенням суду.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір'ю, а й з крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Виходячи із наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст.263,264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.