Постанова

Іменем України

30 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 510/981/16-ц

провадження № 61-30511св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Долинська сільська рада Ренійського району Одеської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 29 грудня 2016 року у складі судді Дудник В. І. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2017 року у складі колегії суддів: Гайворонського С. П., Сегеди С. М., Кононенко Н. С.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Долинської сільської ради Ренійського району Одеської області (далі - Долинської сільської ради), в якому просила зобов'язати відповідача виплатити їй заробітну плату, яку вона одержувала на посаді секретаря Долинської сільської ради Ренійського району Одеської області з 30 листопада 2015 року до 04 березня 2016 року.

Позов мотивовано тим, що позивач 15 листопада 2010 року була обрана депутатом Долинської сільскої ради Ренійського району Одеської області.

Рішенням Долинської сільскої ради Ренійського району Одеської області від 27 вересня 2011 року, позивач була обрана секретарем Долинської сільскої ради Ренійського району Одеської області. На даній посаді працювала до 20 листопада 2015 року, оскільки закінчився строк повноважень (пункт 1 статті 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»)

Позивач посилається на те, що на період працевлаштування за нею зберігається заробітна плата, яку вона отримувала на виборчій посаді, та яка виплачується з місцевого бюджету але не більше 6-ти місяців, що передбачено частиною другою статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад».

Разом з тим, відповідач відмовив виплатити середню заробітну плату за період працевлаштування.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 29 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не має права на виплату середньої заробітної плати на період її працевлаштування з 30 листопада 2015 року по 04 березня 2016 року, оскільки не скористалась своїм правом повернутися на колишню роботу - посаду діловода, яку вона обіймала до обрання на виборну посаду.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач не довела ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обовязком сторін згідно з засадами змагальності процесу. Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи на новий розгляд до місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що у відповідності із записом в трудовій книжці від 01 вересня 2011 року позивач була призначена тимчасово на період відпустки основного працівника на посаду діловода сільської ради, працювала на цій посаді до 01 жовтня 2011 року.

Судом першої та апеляційної інстанції не надано оцінку тому факту, що на попередній роботі позивач працювала тимчасово, на період відпустки основного працівника - тобто був укладений строковий трудовий договір. Також, судом не враховано, що посада діловода була скорочена.

Відповідач взагалі не пропонував позивачу вакантні посади. Судами не встановлено, чи взагалі були пропозиції від працедавця позивачу щодо наявних вакансій.

Позивач посилається на те, що судами неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, чим порушено процесуальні норми права, та неправильно застосовано норму матеріального права - частину другу статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», що є підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вищевказані судові рішення. Справу витребувано із суду першої інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач не погодився з доводами позивача та просив залишити ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що за результатами проведених місцевих виборів у 2010 році позивач була обрана депутатом Долинської сільської ради Ренійського району Одеської області.

З 01 вересня 2011 року позивач працювала на тимчасово вільній посаді діловода Долинської сільської ради Ренійського району Одеської області на період відпустки основного працівника.

Рішенням Долинської сільської ради Ренійського району Одеської області від 27 вересня 2011 року, позивач обрана секретарем Долинської сільської ради Ренійського району Одеської області, та працювала на вказаній посаді до закінчення строку повноважень - 20 листопада 2015 року.

Після закінчення строку повноважень секретаря сільської ради, не працевлаштувалася за попереднім місцем роботи.

17 лютого 2016 року позивач звернулася із заявою до голови Долинської сільської ради Ренійського району Одеської області про виплату їй середньої заробітної плати на період її працевлаштування з 30 листопада 2015 року по 04 березня 2016 року.

У виплаті середньої заробітної плати позивачу відмовлено з тих підстав, що позивач працювала на тимчасовій посаді, що не є підставою для виплати їй середньомісячної заробітної плати на період працевлаштування.

04 березня 2016 року позивач прийнято на роботу до Ренійського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Ренійської районної державної адміністрації Одеської області, на посаду спеціаліста 1 категорії.

Відповідно до статті першої Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом. Частиною третьою статті 7 вказаного Закону на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Згідно із частиною другою статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутату місцевої ради, який працював у раді на постійній основі, після закінчення таких повноважень надається попередня робота (посада), а за її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації. Водночас у разі неможливості надання відповідної роботи (посади) на період працевлаштування за колишнім депутатом місцевої ради зберігається, але не більше шести місяців, середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді у раді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету.

Зазначена норма встановлює право працівника, звільненого з роботи внаслідок обрання на виборну посаду у раді, на одержання після закінчення його повноважень за виборною посадою попередньої роботи (посади) на тому ж підприємстві, в установі, організації або надання йому рівноцінної роботи (посади), а у разі неможливості надання відповідної роботи виплату середньомісячного заробітку в період пошуку роботи, але не більше шести місяців.

Гарантії передбачені частиною другої статті 33 Законурозповсюджуються на працівників (депутатів) які безпосередньо перед обранням на виборну посаду були працевлаштовані на інші посади і були звільнені з такого місця роботи відповідно до пункту 5 статті 36 КЗпП України (перехід на виборну посаду).

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що лише у разі неможливості надання відповідної роботи (посади) на період працевлаштування за колишнім депутатом місцевої ради зберігається, але не більше шести місяців, середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді у раді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету.

До обрання на посаду секретаря Долинської сільської ради Ренійського району Одеської області позивач працювала на тимчасово вільній посаді діловода Долинської сільської ради Ренійського району Одеської області, після закінчення строку повноважень позивача (20 листопада 2015 року), як секретаря Долинської сільської ради Ренійського району Одеської області, остання не зверталась до сільської ради із заявою про прийняття її на колишню роботу - на посаду діловода, яка була вільною, не ставила питання на заміщення вакантних рівнозначних посад у сільській раді, а лише 17 лютого 2016 року подала заяву про виплату їй середньомісячного заробітку за шість місяців з моменту закінчення повноважень за виборною посаду.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд правильно застосував наведені вище норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для виплати позивачу середньої заробітної плати на період її працевлаштування з 30 листопада 2015 року по 04 березня 2016 року, оскільки позивач не скористалась своїм правом повернутися на роботу - посаду діловода, яку вона обіймала до обрання на виборну посаду, питання щодо її працевлаштування перед відповідачем взагалі не ставила та не довела неможливості надання їй відповідної роботи (посади), що за приписами частини другої статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», могло б бути підставою для виплати їй середньомісячного заробітку за період працевлаштування відповідно до зазначеної норми.

Посилання позивача на відсутність у штатному розписі Долинської сільської ради Одеської області посади діловода в силу її скорочення спростовуються матеріалами справи, згідно яких вказана посада на момент припинення повноважень на виборній посаді у штатному розписі була передбачена та була вільною.

Наведені у касаційній скарзі доводи позивача зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували.

За своїм змістом доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам, викладеним в апеляційній скарзі, яким суд апеляційної інстанції дав належну оцінку.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 29 грудня 2016 рокута ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська