Справа № 522/318/18
Провадження № 2/522/82/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2018 року Приморський районний суд міста Одеси

у складі: головуючого судді Загороднюка В.І.

при секретарі Смоковій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного редактора газети «Безпечне місто» ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про захист честі, гідності та ділової репутації, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до Головного редактора газети «Безпечне місто» ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про захист честі, гідності та ділової репутації, по якому просив суд зобовязати ОСОБА_2 видалити відеозапис та опублікувати спростування недостовірної інформації.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 08 грудня 2017 року, позивач, перебуваючи на посаді інспектора роти № 3 батальйону № 1 УПП в Одеській області ДПП забезпечував громадський порядок та публічну безпеку за адресою пл. Старосінна у місті Одесі, зокрема здійснював розгляд справи про адміністративне правопорушення. Під час цього до нього підійшов та розпочав розмову головний редактор газети «Безпечне місто» по сумісництву голова громадської організації «Дорожній контроль. Одеса» ОСОБА_2 В своїй розмові відповідач критикував роботу позивача. Проте, в той же час в його адресу лунали вислови в брутальній формі, образи, ненормативна лексика.

Однак, 12 грудня 2017 року в мережі Інтернет, зокрема на веб-сайті YouTube офіційному каналі видання «Безпечне місто» та ГО «Дорожній контроль. Одеса», відповідачем було поширено інформацію під назвою «Гомосек ОСОБА_1 испытывает комплекс неполноценности». Зазначений заголовок та зміст розмови позивача з відповідачем було доведено до широкого кола користувачів, станом на момент звернення до суду відео набрало близько 15 000 переглядів. Разом з цим, така інформація стала доступна сімї та близьким друзям позивача.

Неправомірними діями відповідача принижена честь та гідність позивача, у зв'язку з чим він вимушений звернутися до суду по захист своїх порушених прав.

Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на доводи, наведені в відзиві на позовну заяву, а саме, що відповідач в справі є неналежним, що інформація, котра була поширена є недостовірною, та, що інформація яка була поширена є оціночним судженням автора відео.

Третя особа у судове засідання не зявилась, про дату та час слухання справи сповіщались належним чином, про причину неможливості прибуття у судове засідання суд не повідомили.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених сторонами обставин.

Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними (ст. 77 ЦПК України) та допустимими (ст.78 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Судом встановлено, що 08 грудня 2017 року, позивач, перебуваючи на посаді інспектора роти № 3 батальйону № 1 УПП в Одеській області ДПП забезпечував громадський порядок та публічну безпеку за адресою пл. Старосінна у місті Одесі, зокрема здійснював розгляд справи про адміністративне правопорушення. Під час цього до нього підійшов та розпочав розмову головний редактор газети «Безпечне місто» по сумісництву голова громадської організації «Дорожній контроль. Одеса» ОСОБА_2 В своїй розмові відповідач критикував роботу позивача. Проте, в той же час в його адресу лунали вислови в брутальній формі, образи, ненормативна лексика.

Однак, 12 грудня 2017 року в мережі Інтернет, зокрема на веб-сайті YouTube офіційному каналі видання «Безпечне місто» та ГО «Дорожній контроль. Одеса», відповідачем було поширено інформацію під назвою «Гомосек ОСОБА_1 испытывает комплекс неполноценности». Зазначений заголовок та зміст розмови позивача з відповідачем було доведено до широкого кола користувачів, станом на момент звернення до суду відео набрало близько 15 000 переглядів. Разом з цим, така інформація стала доступна сімї та близьким друзям позивача.

Неправомірними діями відповідача принижена честь та гідність позивача, стражданнях та переживаннях, оскільки відповідач принизив позивача перед іншими людьми та поширив недостовірні відомості стосовно нього, про те, що позивач - особа з нетрадиційною орієнтацією та начебто його психологічні розлади. Позивач хвилювався і повинен був постійно виправдовуватись серед оточуючих, що він не відповідає такій характеристиці, що надана ОСОБА_2.

Загальною декларацією прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань ( стаття 12).

Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року визначено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17).

Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

В силу статей 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності.

Відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності.

Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Верховний суд України у п. 18 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 №1 роз'яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

За змістом вимог ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного; спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Позивач стверджує, що така інформація недостовірною. Така інформація не є критикою, а є наклепом. Поширена недостовірна інформація підриває його авторитет, завдаючи значних репутаційних втрат.

Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет або з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Також у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам.

Чинне законодавство України не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту.

В юридичній літературі під гідністю розуміють визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязують позитивну соціальну оцінку особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміють набуту особою суспільну оцінку її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків.

Зміст права на ділову репутацію полягає в можливості правомочної особи претендувати на те, щоб репутація про неї складалась на підставі достовірного сприйняття третіми особами її поведінки і щоб суспільна моральна оцінка відповідала дійсності виконуваних нею вимог закону, моралі, ділових звичаїв, ділової етики.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Оскільки інформація сформульована відповідачем способом категоричного висловлювання у формі існування конкретних обставин (фактів), при цьому за формою вираження вищезазначеної інформації указане повідомлення не містить критики або оцінки дій, виражено без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних способів) та у формі констатації конкретних фактів (обставин), які нічим не підтверджені, суд визнає її як недостовірну, таку, що порушує особисті немайнові права позивача.

Судом не встановлено, а відповідачами не доведено, що поширена інформація була висловлена щодо іншої посадової особи місцевого самоврядування, а тому суд приходить до висновку, що відбулося поширення недостовірної та неправдивої інформації про позивача.

Позивач зазначив, що недостовірна інформація формує думки оточуючих його громадян, принижує його гідність і честь, заподіює шкоду діловій репутації, підриває до нього довіру колег, викликає недовіру оточуючих його людей до його доброчесності, порядності, професіоналізму в цілому.

З матеріалів справи вбачається, що у спірному відеозапису дійсно була викладена інформація, яка стосується позивача, та мало місце поширення такої інформації, тобто відбулось доведення такої інформації до відома багатьох осіб.

Суд погоджується з тим, що поширена відносно позивача інформація має негативний характер, оскільки автор висловив сумнів у його сексуальній орієнтації, порушення ним принципів моралі, недостатньому професіоналізмі.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму ВСУ негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обовязок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму ВСУ вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46).

Проаналізувавши інформацію, наведену у спірному відеозаписі, суд дійшов висновку, що вказана інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження, оскільки, не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо. Крім того, аналіз вказаної інформації вказує на те, що у ній висловлено не оціночне суб'єктивне судження відносно позивача, не особисте відношення автора до неї, а стверджується щодо об'єктивних чітко висловлених фактів, які можуть бути перевіреними.

Про характер поширеної відносно позивача інформації як фактичних даних, а не оціночних суджень, свідчать стверджувальні вислови, застосовані відповідачем.

Поширюючи негативну та недостовірну інформацію про позивача, відповідач не зробив належного посилання на те, що інформація ними отримана з офіційних джерел, а тому є достатні підстави стверджувати, що інформація про позивача поширена є неправдиво, недостовірною та носить негативний характер щодо нього. Вищевикладена інформація не має статусу офіційної, та не підтверджена доказами.

Внаслідок поширення відповідачем недостовірної інформації відбулось порушення особистих немайнових прав позивача на повагу до гідності та честі та на недоторканність ділової репутації, оскільки така інформація спотворила та принизила оцінку діяльності позивача з боку громадськості та суспільства, породила сумніви щодо дотримання ним моральних норм.

Таким чином, встановлено безпосередній причинно-наслідковий звязок між поширенням відповідачем недостовірної інформації та приниженням честі, гідності та ділової репутації позивача.

Суд враховує положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Кабінету Міністрів України, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) ОСОБА_3 Європи про право на недоторканість приватного життя.

У вказаній резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами

Законодавець не звільняє від відповідальності за розголошення та поширення недостовірної інформації. Наведена спірна інформація, поширена відповідачем стосовно позивача, є недостовірною на момент її поширення, а тому відповідач не може бути звільненим за її поширення.

Статтею 32 Конституції України закріплено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена "з явним злим умислом", тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку.

Слід вказати, що право на недоторканність ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадку, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена "з явним злим умислом", тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку (рішення Європейського суду з прав людини у справі: «Лінгенс проти Австрії»).

Оспорювана інформація не відповідає дійсності, не підтверджується зібраними по справі доказами, є негативною, створює негативне уявлення про позивача, та безпосередньо порушує його особисті немайнові права і завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації.

Відповідно до пункту 25 Постанови Пленуму ВСУ спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Виходячи з вищевикладених приписів законодавства, враховуючи, що поширена відносно позивача інформація подана у формі фактичних тверджень, й відповідач не надав належних доказів правдивості такої інформації, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про визнання поширеної щодо нього інформації недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 15, 16, 23, 201, 277, 280, 297, 299, 302, 1167 ЦК України, ст. ст. 1, 30 Закону України «Про інформацію», ст. ст. 4, 12, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного редактора газети «Безпечне місто» ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про захист честі, гідності та ділової репутації задовольнити.

Зобовязати ОСОБА_2 видалити відеозапис https://www.youtube.com/watch?v=OlOqrwkP-c4 та опублікувати спростування недостовірної інформації

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суду міста Одеси протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 09.10.2018 року

Суддя В.І. Загороднюк

01 жовтня 2018 року