Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/1585/16-ц Головуючий у 1-й інст. Невмержицький І. М.
Категорія 27 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 17 квітня 2018 року під головуванням судді Невмержицького І.М.

у цивільній справі №289/1585/16-ц за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом. Просив визнати недійсним кредитний договір №ZRZOAE00003978 від 19.06.2007 року та застосувати наслідки недійсності вказаного правочину. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 19.06.2007 року між ним та Банком був укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач надав йому кредит в сумі 18 844,52 доларів США з кінцевим терміном повернення до 18.06.2012 року. Відповідно до п.7.1 зазначеного договору він добросовісно та у строки, передбачені договором, сплачував щомісячні платежі у сумі 355,15 доларів США на погашення заборгованості за кредитним договором, та станом на 26.04.2011 року ним було виплачено 24000 доларів США, тобто, більше суми отриманого кредиту. Також посилався на те, що оспорюваний договір є договором про надання банком фінансової послуги - споживчого кредиту. Оскільки дані правовідносини регулюються Законами України «Про банки та банківську діяльність», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ЗУ «Про захист прав споживачів», то на думку позивача, оспорюваний кредитний договір укладений з порушенням вимог цих законів. Позивач вважає, що в порушення умов договору Банк таємно, без його повідомлення неодноразово підвищував процентну ставку та незаконно нараховував пеню і штрафи, а також протиправно систематично формував неіснуючу заборгованість. В порушення вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» ані перед укладенням договору, ані протягом його дії відповідач не повідомив його в письмовій формі про умови надання кредиту, не надав інформацію про умови кредитування, як того вимагає Закон. Окрім того, в кредитному договорі зобов'язання позичальника виражене в іноземній валюті, а не в гривні, а тому умови договору вважає несправедливими, так як усі валютні ризики покладено на споживача. Також вважав, що відсутність у спірному кредитному договорі графіка щомісячного внесення конкретних платежів порушує його права як позичальника, та надає можливість відповідачу маніпулювати розміром грошових коштів.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 17 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове - про задоволення його позовних вимог. При цьому зазначає, що ним як позичальником, добросовісно та у строки, передбачені кредитним договором, вносились відповідні платежі, які свідчать про намагання якомога найшвидше виконати свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі. Заборгованість перед банком ним була погашена на рік раніше, ніж передбачено договором, а саме, станом на 26.04.2011 року сплачено 24 000 доларів США, що набагато більше, ніж взято за договором кредиту в сумі 18844,52 доларів США. Окрім того, відповідач при укладенні спірного правочину свідомо та навмисно ввів його в оману шляхом замовчування інформації про наявність іншої схеми кредитування, що є істотно дешевшою та вигіднішою для споживача. Зокрема, в порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», Банком не було проведено переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття споживачем рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладення ним кредитного договору на невигідних для нього умовах, та водночас прибутковою для Банку ануїтетною схемою.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 19.06.2007 року між ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») був укладений кредитний договір №ZRZOAE00003978 у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 18 844,52 доларів США, а саме: на купівлю автомобіля в сумі 14800,00 доларів США, 6,77 доларів США для сплати за реєстрацію Предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п.1.2 та у розмірі 3 237,50 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишків заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,84% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати в розмірі 0,14% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.6.2 даного договору, з кінцевим строком повернення до 18.06.2012 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що підстав для визнання недійсним зазначеного договору немає.

При цьому судом враховано, що за положеннями ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме: відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочини, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Разом з тим, постановляючи рішення суду про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позичальник (ОСОБА_3) на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного Договору, не розірвав його відразу після укладення, та в подальшому виконував його умови. Доказів на підтвердження факту вчинення Банком щодо нього дій, які б призвели до порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи його інтересів суду не надав, що є його процесуальним обов'язком.

Так, строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені в розділі 7 цього Договору.

Відповідно до п.7.1. кредитного договору щомісяця позичальник повинен сплачувати щомісячний платіж у сумі 355,15 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором. Періодом сплати вважати період з «01» по «07» число кожного місяця.

Підпунктом 3.4. Кредитного договору визначено, що нарахування відсотків здійснюється в останню дату їх сплати, при цьому проценти розраховуються на фактичний остаток заборгованості за кожен календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування Кредитом - 360 днів у році. Відсотки нараховуються щомісяця, за період з першої дати попереднього Періоду сплати по дату, що передує першому дню поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається (а.с. 11-13).

При цьому, є безпідставними посилання апелянта на те, що при укладенні кредитного договору Банком, в порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», не було проведено переддоговірної роботи, не надано повної інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, що призвело до прийняття споживачем рішення про укладення кредитного договору на невигідних для нього умовах, враховуючи наступне.

До загальних засад цивільного законодавства відноситься, зокрема, свобода Договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості (ст.ст. 6, 627 ЦК України), справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України). У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Згідно пункту «д» ч.2 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ №168 від 10 травня 2007 року перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитор зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення ЗУ «Про захист прав споживачів» не застосовуються (постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №6-511цс15, від 02.12.2015 року у справі №6-134цс15).

У разі ненадання зазначеної у ст.11 23 ЗУ «Про захист прав споживачів» інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 названого Закону.

Разом з тим, ч. 7 ст.15 та ст.23 цього Закону не передбачено визнання договору недійсним за умови ненадання повної інформації споживачу, а тому з цих підстав кредитний договір не може бути визнаний недійсним.

Крім того, дана обставина не впливає на чинність правочину, оскільки договір був укладеним, сторони виконували його умови і відповідно до зазначеного договору позивач отримав кредит та вніс на його погашення 24000,00 доларів США, чого сам не заперечує.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Таким чином, на момент укладення договору сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору та підписали його, що підтверджується текстом договору (а.с.11-13). Будь-яких зауважень або претензій щодо наданої інформації позичальником подано не було.

Крім того, суд правильно вважав, що з моменту укладення кредитного договору пройшло майже десять років. Протягом цього часу позичальник виконував умови договору, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок і повністю з ними погодився.

Відповідно до ч.6 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини.

З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором.

Однак, як встановлено судом, ОСОБА_3 не скористався своїм правом відкликання згоди на укладення кредитного договору у встановленому законом порядку та погодився з усіма умовами кредитування, підписавши договір.

При цьому, не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що Банк таємно, без його повідомлення, в порушення умов договору неодноразово підвищував процентну ставку та незаконно нараховував пеню і штрафи, а також протиправно систематично формував неіснуючу заборгованість.

Відповідно до п. 2.3.1 Кредитного договору Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більш ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного Договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий ( резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ).

Крім того, рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 25.01.2017 року рішення Радомишльського районного суду від 15.11.2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним підвищення процентної ставки за кредитним договором, встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків нікчемності правочину скасовано, ухвалено нове - про відмову у задоволенні позову. Постановляючи нове рішення, апеляційний суд виходив з того, що позивач сплачував кредит за підвищеною процентною ставкою, а отже прийняв пропозицію банку сплачувати проценти за новою ставкою у відповідності до ч.ч. 2,3 ст.205, ч.2 ст.642 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Рішення постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 17 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: