Справа № 336/773/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Голубковій М.А., при секретарі Когут С.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони про відшкодування моральної шкоди, суд-,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2018 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом,в якому зазначає,що у листопаді 1983 року призваний Веселовським РВК Запорізької області для проходження військової служби. 29.12.2017 року звільнений з військової служби на підставі наказу командувача військ оперативного командування «Схід» від 02.12.2017 року № 68-РС.

Позивач вказує, що безпосередньо виконував бойові завдання в зоні АТО у періоди з 06.07.2014 року по 13.1.2014 року, з 27.12.2014 по 04.03.2015, з 20.05.2015 по 21.07.2015, з 21.09.2015 по 24.11.2015 з 13.04.2016 по 12.07.2016. Внаслідок ушкоджень здоровя отриманих під час виконання обовязків військової служби, змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проодити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, оскільки отримав чисельні хвороби, а саме виразкова хвороба, гостроезофагеальна рефлексна хвороба без езофагіту, хронічний гастродуоденіт без порушення функцій, наслідки перенесеної операції лавсаносинтез лівого наколінника по Шульце (2009 р.) у вигляді після травматичного артрозу лівого колінного суглобу без порушення функцій, гетороїдектомії (2014р.0 у вигляді зміцнілого післяопераційного рубця перианальної ділянки без порушення функцій, хронічний панкреатит без порушення функції, жировий гепатоз, поширений остеохондроз хребта без порушення функцій, міопатія в 1,5 діоптрій обох очей. Вказує, що зазначені хвороби повязані з проходженням військової служби під час проведення антитерористичної операції та в подальшому позивачу встановлено 3 групу інвалідності.

У звязку з захворюваннями, повязаними з проходженням військової служби,були порушені нормальні життєві звязки позивача та можливість реалізації ним звичок і бажань, фізичні навантаження супроводжуються болем,розладом сну,негативними емоціями,погіршилися відносини у сімї,а значна частина пенсії позивача як інваліда 3 групи витрачається ним на лікування,що впливає на кошти сімейного бюджету.

Посилаючись на ці обставини,позивач просить суд стягнути з МО України як центрального органу виконавчої влади і військового управління,у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України,відшкодування моральної шкоди у розмірі 264 300 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав та пояснив, наполягав на його задоволенні в повному обсязі, також вказав, що на його думку розмір моральної шкоди не може бути меншим ніж виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцю при встановленні 3 групи інвалідності та складає заявлені 264 300 грн.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечував з посиланням на те, заявлені позивачем вимоги не підтверджені доказами, яке захворювання, отримане позивачем під час проходження військової служби,стало причиною його інвалідності, за змістом позову та доданих документів,не визначено. З боку відповідача МО України не було допущено дій або бездіяльності,які призвели б до порушення прав позивача,а заявлена ним до відшкодування сума не обґрунтована. Також представник вказав, що травма 2009 року повязана з переломом лівого наколінника отримана позивачем вдома з власної необачності. А отримані позивачем захворювання могли бути отримані у позаслужбовий час.

Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений необґрунтовано, не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.5 ст.17 Конституції України Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно зі ст. 40 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов'язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та іншими законами.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї та близьких родичів.

З урахуванням приписів ст.1167 ЦК України,відшкодування моральної шкоди як спосіб захисту цивільних прав має низку особливостей,може бути здійснено незалежно від вини особи, що заподіяла її, у таких випадках:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) якщо шкоди завдано фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування чи посадової або службової особи цих органів при здійсненні ними своїх повноважень, а також унаслідок прийняття вказаними органами нормативно-правового акта, що було визнано незаконним і скасовано.

З матеріалів справи суд встановив,що з 21.11.1983 року по 30.10.1991 року та з 01.03.1995 року по 29.12.2017 року ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах Радянського Союзу та Збройних Силах України про що надано копія витягу з послужного списку а також копія військового квитка НО № 4398241.

29.12.2017 року ОСОБА_1 звільнений з військової служби на підставі наказу командувача військ оперативного командування «Схід» від 02.12.2017 року № 68-РС у запас за пунктом «Ї» ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу».

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серія АВ № 0840152 від 28.12.2017 р.,ОСОБА_1 встановлена 3 група інвалідності з причини захворювання,отриманого в період проходження служби,до 01.12.2018 року,обмежено у праці, та протипоказано важкі фізичні та психоємоціональні навантаження.

Згідно посвідчення УБД № 345454 від 02.05.2015 року ОСОБА_1 є учасником бойових дій.

Надані позивачем свідоцтво про хворобу № 743 складений госпітально військово лікарською комісією ВЧ А 3309 ОСОБА_1 має такі захворювання: виразкова хвороба, гостроезофагеальна рефлексна хвороба без езофагіту, хронічний гастродуоденіт без порушення функцій, наслідки перенесеної операції лавсаносинтез лівого наколінника по Шульце (2009 р.) у вигляді після травматичного артрозу лівого колінного суглобу без порушення функцій, гетороїдектомії (2014р.0 у вигляді зміцнілого післяопераційного рубця перианальної ділянки без порушення функцій, хронічний панкреатит без порушення функції, жировий гепатоз, поширений остеохондроз хребта без порушення функцій, міопатія в 1,5 діоптрій обох очей. Захворювання повязані з проходженням військової служби.

На час розгляду справи позивачем не надано суду доказів,у звязку з яким захворюванням йому встановлено інвалідність.

Суд погоджується з доводами позивача та його представника, що внаслідок розладу здоровя позивач дійсно зазнав моральної шкоди через отриманні захворювання, фізичний біль при навантаженнях, необхідність змінити звичний спосіб життя здорової людини на перспективу періодичного обстеження та лікування, витрачання коштів саме на це, за наявності сімї,де також є щоденні побутові потреби,оскільки негативні наслідки у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій за подібних обставин є природніми.

Проте, як встановлено з наданих матеріалів позивача було звільнено у запас не через стан здоровя, а у звязку з небажанням проходити подальшу службу у звязку з закінченням контракту.

Водночас,відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності,обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної(немайнової)шкоди підлягають:наявність такої шкоди,протиправність діяння її заподіювача,наявність причинного звязку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд повинен зясувати,чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями(бездіяльністю)вони заподіяні,в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить,а також інші обставини,що мають значення для вирішення спору.

Отже,наявність шкоди сама по собі ще не породжує обовязку її компенсації,так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності,при цьому правильно визначити субєкта такої відповідальності.

З досліджених в судовому засіданні доказів не встановлено факту протиправних дій або бездіяльності МО України,наявності причинного звязку між шкодою і протиправними діями або бездіяльністю МО України та виною відповідача у її заподіянні.

Позивач не отримував бойових поранень та травм, а загальні захворювання виникли в нього з віком.

Позивач є військовим пенсіонером (звільнений з військової служби на пенсію у звязку з закінченням контракту та небажанням проходити подальшу службу), є ветераном військової служби, користується всіма передбаченими пільгами, забезпечений житлом за рахунок Міністерства оборони України.

Крім того, лише для військовослужбовців (за наявністю підстав) передбачено відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» військовослужбовці - це особи, які проходять військову службу. Позивач же не є військовослужбовцем, оскільки був звільнений з військової служби.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (ст. 1 вказаного Закону).

Статтею 11 вказаного Закону передбачено: Військовослужбовці, учасники бойових дій та прирівняні до них особи, звільнені з військової служби, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції чи виконували службово-бойові завдання в екстремальних (бойових) &? ;т^іовах, в обовязковому порядку повинні пройти безоплатну психологічну, медико-психологічну реабілітацію у відповідних центрах з відшкодуванням вартості проїзду до цих центрів і назад. Порядок проведення реабілітації та відшкодування вартості проїзду встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок забезпечення путівками для санаторно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 було затверджено "Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобовязаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві".

Тобто, військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія законів «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту», «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» вже користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та Законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цими та іншими Законами.

Позивачем не надано доказів того, що захворювання (інвалідність) настали не з його вини. В наданій копії довідки до акту огляду МСЕК взагалі не вказано, яка хвороба стала причиною інвалідності (інвалідність навіть не безстрокова, а встановлена строком до грудня 2018 року).

Також суд приймає до уваги, що в свідоцтві про хворобу зазначено, що позивач в 2009 році вдома з власної необачності отримав перелом лівого наколінника зі зміщенням фрагментів. Після чого ще й отримав лікування за рахунок Міністерства оборони України (22.12.2009 року проведена операція лавсаносинтез лівого наколінника по Шульце.

В даному випадку позивачем не доведений факт неправомірних дій або бездіяльності, вини Міністерства оборони України щодо спричинення моральної шкоди.

Відповідно до ст.141 ЦПК України,суд відносить витрати по оплаті судового збору,не сплаченого позивачем при звернені до суду,на рахунок держави.

Керуючись ст. 1167 ЦК України , Законом України « Про соціальний і правовий захист військослужбовців та члені їх сімей» , суд-

В И Р І Ш И В :

У позові відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Запорізького Апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення (з урахуванням п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України).

Суддя М.А. Голубкова.