Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 340/265/17

провадження № 61-9512св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2017 року у складі колегії суддів:

Максюти І. О., Василишин Л. В., Томин О. О.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 24 червня 2008 року ОСОБА_3 отримав від неї завдаток у розмірі 7 тис. доларів США, що підтверджується розпискою. Крім того, 13 вересня 2011 року, 14 листопада 2011 року та 30 листопада

2011 року нею було перераховано відповідачу 5 тис. грн, 10 тис. грн та 6 тис. грн відповідно.

04 квітня 2017 року відповідачу направлено вимогу про повернення коштів, однак борг не повернуто.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 185 010 грн, що станом на час подання позову еквівалентно 7 тис. доларів США, та 21 тис. грн, а всього - 206 010 грн.

Крім того, просила визнати поважними причини пропуску позовної давності для заявлених вимог, оскільки про своє порушене право вона дізналася із рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2016 року, яким встановлено, що саме вона може звернутися до суду із позовною заявою про стягнення коштів.

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області

від 31 серпня 2017 року у складі судді Бучинського А. Б. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 набуто за рахунок ОСОБА_1 майно без відповідної правової підстави, а саме: 24 червня 2008 року - грошові кошти в сумі 7 тис. доларів США; 13 вересня 2011 року - грошові кошти в сумі 5 тис. грн; 14 листопада 2011 року - грошові кошти в сумі 10 тис. грн; 30 листопада 2011 року - грошові кошти в сумі 6 тис. грн, тому позивач, знаючи про вказані обставини, мала право витребувати із незаконного володіння відповідача своє майно шляхом пред'явлення відповідної вимоги протягом трьох років з моменту передачі відповідачеві кожної із зазначених сум. Однак ОСОБА_1 реалізувала своє право на захист порушеного майнового права після спливу позовної давності про стягнення з відповідача кожної із сум, що набута ним за рахунок позивача без відповідної правової підстави. Обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску строку для звернення до суду із позовом не наведено, тому у задоволенні позову відмовлено за спливом позовної давності.

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 грудня

2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з

ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 206 010 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що сторони домовилися у майбутньому з визначенням часу, який залежатиме від часу оформлення технічної документації на предмет договору, укласти договір купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки. На виконання цієї домовленості 24 червня 2008 року ОСОБА_1 відповідачу були передані кошти у розмірі

7 тис. доларів США, про що відповідач написав розписку, а 13 вересня 2011 року перераховано кошти в сумі 5 тис. грн, 14 листопада 2011 року - 10 тис. грн та

30 листопада 2011 року - 6 тис. грн, а всього - 21 тис. грн, однак договір купівлі-продажу не був оформлений з вини відповідача.

Оскільки договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передані позивачу відповідачем грошові суми у розмірі 7 тис. доларів США та 21 тис. грн є авансом, який підлягає поверненню

ОСОБА_1, тому висновок суду про наявність порушеного права позивача є правильним.

Суд першої інстанції помилково зазначив, що на вказані правовідносини поширюються положення частини першої статті 1212 ЦК України, не врахувавши природу правовідносин, які виникли фактично з договору, що мав бути укладений у майбутньому.

Щодо пропуску строку позовної давності позивачем, то районний суд дійшов помилкового висновку про його застосування, виходячи з того, що оформлення договорів (договору) купівлі-продажу було поставлено в залежність від оформлення (виготовлення) технічної документації на предмет договору, тому у такому випадку перебіг строку позовної давності розпочався з дня, коли позивач дізналася про те, що відповідач не оформить такі договори, тобто з цього дня у неї виникло право вимагати повернення коштів, зокрема про порушене право їй стало відомо у вересні 2015 року. Отже, судом першої інстанції не враховані зазначені обставини та помилково відмовлено у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

У касаційнійскарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду,

ОСОБА_3,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова суду апеляційної інстанції є незаконною, необґрунтованою й такою, що прийнята з порушенням норм чинного законодавства. ОСОБА_3 посилався на те, що кошти, отримані згідно розписки від 24 червня 2008 року є такими, що отримані ним без достатньої правової підстави і вказані правовідносини регулюються

статтею 1212 ЦК України. Крім того, квитанції про перерахування коштів

ОСОБА_1 на користь відповідача шляхом банківських платежів не містять інформації про підстави їх сплати. Відповідно вказані кошти не містять ознак ні завдатку, ні авансу, а є безпідставно отриманими коштами. Врахування пояснень позивача та показів свідків при аналізі правової природи цих коштів є неправомірними. Тобто, з урахуванням роз'яснень, викладених у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно якої не може доводитися показанням свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину, тому суд апеляційної інстанції не повинен був при визначенні правової природи отриманих сум коштів брати до уваги покази свідків.

Крім того, апеляційним судом не враховано того, що аналогічний позов до ОСОБА_3 було подано чоловіком ОСОБА_1 - ОСОБА_8, який рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області

від 29 серпня 2016 року залишено без задоволення з причин пропуску позивачем строку позовної давності. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_8 з інших підстав, а саме - строк позовної давності не підлягає застосуванню у випадку недоведеності позову, що є самостійною підставою для відмови у позові. Проте, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду, вважав необґрунтованим застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. Незалежно від правової природи отриманих відповідачем коштів ОСОБА_1 мала право пред'явити позов про їх стягнення у межах строків позовної давності.

У березні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив від ОСОБА_1, в якому вона посилалася на те, що касаційна скарга ОСОБА_3 є необґрунтованою й такою, що не підлягає задоволенню, оскільки доводи касаційної скарги зводяться переоцінки доказів, що суперечить вимогам частини першої

статті 400 ЦПК України. Вказувала, що суд апеляційної інстанції правомірно встановив, що перебіг строку позовної давності починається у вересні 2015 року, а саме - з дня, коли їй стало відомо про її порушене право.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте вказаним вимогам постанова апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що згідно із розпискою від 24 червня 2008 року

ОСОБА_3 отримав завдаток в сумі 7 тис. доларів США, як 10 % від суми угоди щодо продажу приміщення під завод по виготовленню тирсоблоків (а.с. 4)

У рішенні Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2016 року при розгляді справи за позовом чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, судом було встановлено, і вказані обставини визнавав представник відповідача ОСОБА_3, що грошові кошти в сумі 7 тис. доларів США за розпискою

від 24 червня 2008 року ОСОБА_3 передавала ОСОБА_1 (а.с. 5-7).

Крім того, встановлено, що відповідно до квитанцій від 13 вересня 2011 року,

14 листопада 2011 року та 30 листопада 2011 року ОСОБА_1 було перераховано на банківський рахунок відповідача ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 5 тис. грн, 10 тис. грн та 6 тис. грн відповідно (а.с. 4).

У розписці про передачу коштів ОСОБА_3 було зазначено про отримання грошових коштів в якості 10 % від суми угоди купівлі-продажу нерухомого майна.

Частиною першою статті 570 ЦК України встановлено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Таким чином, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, тобто укладеного між сторонами договору, яким визначено предмет та істотні умови.

Проте судом встановлено, що між сторонами ні договору завдатку, ні договору купівлі-продажу не укладалося, нотаріально його не посвідчувалося, його державної реєстрації не здійснювалося.

Відповідно до частини другої статті 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

За таких обставин, отримані ОСОБА_3 за розпискою грошові кошти від ОСОБА_1 за своєю правовою природою є авансом, а відтак обставини, якими обґрунтовуються вимоги, права і обов'язки сторін у спірних правовідносинах мають визначатись відповідно до глави 83 розділу III книги п'ятої ЦК України, зокрема щодо стягнення грошових коштів на підставі частини першої

статті 1212 ЦК України, як набутих без достатньої правової підстави.

Вказані ж норми підлягають застосовуванню до правових відносин, пов'язаних із перерахунком позивачем на рахунок відповідача трьох сум в національній валюті, правова підстава перерахунку яких позивачем не зазначена.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У запереченнях на позов відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності (а.с. 29-30).

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За таких обставин, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_3 набуто за рахунок ОСОБА_1 майно без відповідної правової підстави, тому позивач знаючи про вказані обставини, мала право витребувати із незаконного володіння відповідача своє майно шляхом пред'явлення відповідної вимоги протягом трьох років з моменту передачі відповідачеві кожної із зазначених сум. При цьому, для останньої із переданих сум строк для пред'явлення такої вимоги сплив 01 грудня 2014 року.

Однак, письмову вимогу про повернення грошових коштів позивач направила відповідачеві лише 04 квітня 2017 року, а до суду із позовними вимогами звернулася 18 травня 2017 року, тобто реалізувала своє право на захист порушеного майнового права після спливу позовної давності про стягнення з відповідача кожної із сум, що була набута ним за рахунок позивача без відповідної правової підстави.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 набуто за рахунок

ОСОБА_1 майно без відповідної правової підстави, а саме - 24 червня

2008 року грошові кошти в сумі 7 тис. доларів США, 13 вересня 2011 року - в сумі 5 тис. грн, 14 листопада 2011 року - в сумі 10 тис. грн, 30 листопада 2011 року - в сумі 6 тис. грн, тому позивач, знаючи про зазначені обставини, мала право витребувати із незаконного володіння відповідача своє майно шляхом пред'явлення відповідної вимоги протягом трьох років з моменту передачі відповідачеві кожної із зазначених сум. Однак позивач реалізувала своє право на захист порушеного майнового права після спливу позовної давності про стягнення з відповідача кожної із сум, що набута ним за рахунок позивача без відповідної правової підстави, обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску строку для звернення до суду із позовом не наведено.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, порушивши вказані норми матеріального права, не звернув увагу на те, що при звернені до суду з позовом ОСОБА_1 було пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі, тому дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1.

Натомість суд першої інстанції, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам.

Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне рішення.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2017 року скасувати, рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 31 серпня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф.Хопта