Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 140/377/16-ц

провадження № 61-11204св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Ковалівська сільська рада Немирівського району Вінницької області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 17 серпня 2016 року у складі суддів: Зайцева А. Ю., Панасюка О. С., Шемети Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ковалівської сільської ради Немирівського району Вінницької області про визнання припиненим договору оренди земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що 25 грудня 2006 року між ним та Ковалівської сільською радою укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,2684 га, розташованої по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 для обслуговування господарських будівель, які належать йому на праві приватної власності. 02 березня 2010 року ОСОБА_1 продав частину господарських будівель, розташованих по АДРЕСА_1 ОСОБА_2, а 01 квітня 2014 року продав частину господарських будівель ОСОБА_3

Вказував, що ним направлялась заява відповідачу з повідомленням про зміну власника господарських будівель, які розташовані на орендованій земельній ділянці, і відповідно внесення змін до договору оренди землі, але відповіді він не отримав.

Посилаючись на статті 7, 31 Закону України «Про оренду землі», пункту «е» частини першої статті 141 ЗК України, позивач просив у зв'язку з переходом до інших осіб права власності на частину господарських будівель, які розташовані на земельній ділянці, яка є предметом договору оренди землі, визнати припиненим договір оренди земельної ділянки.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 01 липня 2016 року позов задоволено. Визнано припиненим з 02 квітня 2013 року договір оренди землі від 25 грудня 2006 року укладений між Ковалівської сільською радою Немирівського району і ОСОБА_1 на земельну ділянку загальною площею 2,2684 га терміном на 49 років з часу відчуження будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач продав комплекс будівель та споруд по АДРЕСА_1, які розташовані на земельній ділянці, що перебуває в оренді позивача, та не є їх власником, а тому відповідно до статей 7, 31 Закону України «Про оренду землі», пункту «е» частини першої статті 141 ЗК України договір оренди землі слід визнати припиненим.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 17 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Ковалівської сільської ради Немирівського району Вінницької області про визнання припиненим договору оренди земельної ділянки.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що договір оренди земельної ділянки від 25 грудня 2006 року припинився для позивача лише у частині земельної ділянки відповідно до частини придбаних ОСОБА_2 та ОСОБА_3 частки комплексу будівель та споруд, а тому договори купівлі-продажу, укладені між позивачем та ОСОБА_2 й ОСОБА_3 є підставою для переоформлення права користування земельної ділянкою у встановленому законом порядку, або внесення змін у чинний договір. Позивач не позбавлений права на врегулювання виниклого питання у порядку визначеному законом, а в разі наявності спору з сільською радою чи з іншими співвласниками будівель та споруд щодо оформлення прав на землю чи сплати податку, не позбавлений права і на його захист судом, але у інший спосіб та з участю належного кола осіб, які мають приймати участь у розгляді цієї справи.

У вересні 2016 року ОСОБА_1, подав касаційну скаргу у якій просить оскаржене рішення скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Суд апеляційної інстанції при вирішенні справи в повному обсязі не дослідив докази, проігнорував ряд обставин, а саме те, що: ОСОБА_1 продав комплекс будівель та споруд по АДРЕСА_1, які розташовані на земельній ділянці, що перебуває в оренді позивача, та не є їх власником, а тому відповідно до положень статей 7, 31 Закону України «Про оренду землі», пункту «е» частини першої статті 141 Земельного кодексу договір оренди землі слід визнати припиненим.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У листопаді 2016 року відповідач надіслав заперечення по суті касаційної скарги в яких вказується, що відповідач неодноразово роз'яснював позивачу, що йому та іншим власникам зазначеного комплексу будівель та споруд необхідно звернутися до сільської ради із заявою про виділення частки в окрему земельну ділянку із зазначенням, яка площа земельної ділянки залишається у його користуванні за договором, а яка переходить у користування іншим особам, які придбали нерухоме майно. Просив оскаржене рішення залишити без змін.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2018 року справа призначена до судового розгляду.

Колегія суддів відхиляє приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 25 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та Ковалівської сільською радою укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,2684 га, розташованої по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 для обслуговування господарських будівель, які належать ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Відповідно до договору, ОСОБА_1 в оренду передається земельна ділянка загальною площею 2,2684 га, в тому числі під капітальними одноповерховими будівлями - 0,8432 га, під спорудами - 0,0100 га, під проїздами та площадками - 1.4152 га розташована на території АДРЕСА_1, АДРЕСА_2. Договір укладено на 49 років.

02 березня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого, останній придбав у власність 7/20 часток комплексу будівель і споруд загальною площею 1959,2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Реєстрація права власності на нерухоме майно відбулась цього ж дня.

02 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого, останній придбав у власність 3/50 частки комплексу будівель, споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа яких становить 5603,4 кв.м. Реєстрація права власності на нерухоме майно відбулась цього ж дня.

Суди встановили, що ОСОБА_1 продав не весь комплекс будівель та споруд, а лише частину комплексу будівель та споруд ОСОБА_2 та ОСОБА_3, розташованих за адресою АДРЕСА_1, при цьому позивач також залишається власником частки зазначеного комплексу будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 та продовжує користуватись земельною ділянкою.

У постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 зроблено висновок, що «при відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Окрім того, пунктом «е» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці».

Тлумачення статті 377 ЦК України, свідчить, що у разі переходу права власності на об'єкт нерухомого майна до набувача цього майна відбувається перехід тих прав на відповідну земельну ділянку, на яких вона належала відчужувачу нерухомого майна, тобто права користування земельною ділянкою.

Встановивши, що договір оренди земельної ділянки від 25 грудня 2006 року припинився тільки в частині земельної ділянки відповідно до частини придбаних ОСОБА_2 та ОСОБА_3 частки комплексу будівель та споруд та врахувавши, що позивач не позбавлений права на захист судом його прав, але у інший спосіб (переоформлення права користування земельною ділянкою у встановленому законом порядку) та з участю належного кола осіб, які мають приймати участь у розгляді цієї справи, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат