Постанова

Іменем України

22 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 415/5817/16-ц

провадження № 61-12585св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Другий воєнізований гірничорятувальний загін,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, індексації, моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 01 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 28 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заборгованості із заробітної плати, індексації, моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що з 03 листопада 1995 року він працював в Другому воєнізованому гірничорятувальному загоні. У зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території Луганської області (у тому числі у м. Стаханові), відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 та наказу командира загону від 13 листопада 2014 року № 131 «Про зміну юридичної адреси та переміщення робітників 2ВГРЗ» робітники загону були переміщені до підприємства, розташованого на вул. Свердлова, 197 в м. Лисичанську Луганської області, внаслідок чого з 01 грудня 2014 року він був змушений переїхати до м. Лисичанська та приступити до виконання своїх трудових обов'язків за новим місцем роботи.

Зазначав, що наказом Другого воєнізованого гірничорятувального загону від 31 грудня 2014 року № 224-к його звільнено з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію на підставі статті 39 КЗпП України. Однак відповідач не виплатив нараховану йому заробітну плату за період з серпня до грудня 2014 року в загальному розмірі 18 149,80 грн, з яких: заробітна плата за серпень - 2 038,13 грн, за вересень - 5 115,19 грн, за жовтень - 523,11 грн, за листопад - 5 095,36 грн, грудень - 5 378,00 грн.

При цьому ОСОБА_4 посилався на те, що внаслідок порушення відповідачем його права на заробітну плату, йому завдано моральної шкоди.

Також позивач, посилаючись на положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, стверджував, що з відповідача на його користь необхідно стягнути суму індексації споживчих цін, та навів розрахунок такої суми.

На підставі викладеного позивач просив стягнути з Другого воєнізованого гірничорятувального загону на його користь заробітну плату за період з серпня до 31 грудня 2014 року в сумі 18 149,80 грн, моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн та індексацію споживчих цін у сумі 8 548,74 грн.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 01 серпня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 28 серпня 2017 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з Другого воєнізованого гірничорятувального загону на користь ОСОБА_4 заборгованість із заробітної плати за період серпень - листопад 2014 року у сумі 12 771,79 грн.

Стягнуто з Другого воєнізованого гірничорятувального загону на користь ОСОБА_4 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати у сумі 6 510,48 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судового збору.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що факти перебування сторін у трудових відносинах в період з серпня до листопада 2014 року, наявності у відповідача перед позивачем заборгованості по заробітній платі в сумі 12 771,79 грн та факт невиплати цієї заборгованості під час його звільнення знайшли своє підтвердження. Водночас докази сплати відповідачем позивачу зазначеної заборгованості відсутні.

Визначаючи розмір заборгованості із заробітної плати, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_4, суд першої інстанції посилався на додані до позовної заяви документи, які підтверджують розмір сум нарахованої заробітної плати та відрахувань за оскаржуваний період. З приводу заробітної плати позивача за грудень 2014 року, суд зазначив, що позивач не приступив до виконання трудових обов'язків у згаданому місяці, а тому заробітна плата за цей період не може бути стягнута.

Стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати суди мотивували підвищенням цін на споживчі товари, посилаючись на статтю 34 Закону України «Про оплату праці», Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, та Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових коштів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що порушення трудових прав позивача відбулося не з вини відповідача, оскільки проведення розрахунку в день звільнення було неможливе у зв'язку із переміщенням відповідача разом з установою з непідконтрольної Україні території, а всі необхідні для цього документи залишились в м. Стаханові. У зв'язку з цим суд вважав, що непроведення розрахунку з позивачем не є наслідком винної поведінки відповідача, який з об'єктивних, незалежних від нього причин не мав можливості здійснити такі розрахунок та виплату.

У вересні 2017 року Другий воєнізований гірничорятувальний загін подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди не врахували доводи відповідача про відсутність доказів існування заборгованості із заробітної плати перед позивачем та те, що у відповідача з поважних причин відсутні розрахункові документи по заробітній платі позивача у зв'язку із захопленням адміністративних приміщень позивача у м. Стаханові Луганської області незаконними збройними формуваннями під час проведення антитерористичної операції на сході України.

При цьому відповідач стверджував, що письмові докази, на яких ґрунтуються оскаржувані судові рішення, а саме повідомлення (табуляграми) щодо нарахованої заробітної плати за період з серпня до листопада 2014 року та довідка форми ОК-5 управління Пенсійного фонду України у м. Лисичанську Луганської області підтверджують лише розміри помісячних нарахувань заробітної плати ОСОБА_4 та сплату страхових внесків і не містять інформації щодо заборгованості із заробітної плати.

Заперечень на касаційну скаргу не надходило.

05 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що на підставі наказу Другого воєнізованого гірничорятувального загону від 03 листопада 1995 року № 184-К ОСОБА_4 прийнято на роботу до Другого воєнізованого гірничорятувального загону на посаду респіраторника.

09 жовтня 2009 року Другий воєнізований гірничорятувальний загін та ОСОБА_4 уклали контракт № 215, згідно з умовами якого ОСОБА_4 зобов'язувався виконувати роботу в оперативній службі за професією респіраторника 5 розряду оперативного взводу. У пункті 20 контракту визначено термін його дії з 01 січня до 31 грудня 2010 року.

До пункту 20 зазначеного контракту неодноразово вносилися зміни шляхом укладення сторонами додаткових угод. Востаннє, 22 жовтня 2013 року, Другий воєнізований гірничорятувальний загін та ОСОБА_4 уклали додаткову угоду, якою строк дії контракту від 09 жовтня 2009 року № 215 встановлений з 01 січня 2014 року до 31 грудня 2016 року.

Місцезнаходження юридичної особи Другого воєнізованого гірничорятувального загону було змінено, про що внесено відповідні відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, що підтверджено витягом з цього реєстру.

Наказом Другого воєнізованого гірничорятувального загону від 13 листопада 2014 року № 131 «Про зміну юридичної адреси та переміщення робітників Другого воєнізованого гірничорятувального загону», робітникам Другого воєнізованого гірничорятувального загону наказано з 01 грудня 2014 року приступити до виконання своїх трудових обов'язків за новим місцем розташування загону: вул. Свердлова, 197, м. Лисичанськ, Луганська обл.

13 листопада 2014 року ОСОБА_4 ознайомився із зазначеним наказом та зобов'язався приступити до виконання трудових обов'язків за новим місцезнаходженням загону з 01 грудня 2014 року.

Згідно з табуляграмами, виданими на ім'я позивача, йому було нараховано заробітну плату у серпні 2014 року - 6 443,30 грн, у вересні - 6 147,86 грн, у жовтні - 697,98 грн, у листопаді - 6 124,32 грн, у грудні - 6 231,90 грн.

Відповідно до виписки індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5 вбачається що, в період з серпня 2014 року по грудень 2014 року Другим воєнізованим гірничорятувальним загоном ОСОБА_4 була нарахована сума заробітку для нарахування пенсії, а саме за: серпень 2014 року - 6443,30 грн., вересень - 6147,86 грн., жовтень - 697,98 грн., листопад - 6124,32 грн., грудень - 6 231,90 грн. та сплачені страхові внески.

31 грудня 2014 року ОСОБА_4 звільнено з посади респіраторника 5 розряду оперативного взводу за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію на підставі статті 39 КЗпП України, про що відповідачем виданий відповідний наказ від 31 грудня 2014 року № 224-К.

У день звільнення належні позивачу від роботодавця суми йому не виплачені.

Згідно зі статтею 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положення аналогічного змісту містить і частина перша статті 60 ЦПК України 2004 року.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Вирішуючи спір по суті, суди дійшли правильного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі, оскільки відповідач усупереч покладеному на нього частиною першою статті 116 КЗпП України обов'язку не виплатив ОСОБА_4 всіх належних сум при звільненні, чим порушив його трудові права. Правильними є також висновки судів про необхідність компенсації позивачу втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати.

Верховний Суд також погоджується із встановленими судами розмірами сум заборгованості із заробітної плати та компенсації втрати заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати.

При цьому суди першої та апеляційної інстанції, розглядаючи справу, з дотриманням вимог статті 212 ЦПК України 2004 року та урахуванням положень статей 10, 60 ЦПК України 2004 року дослідили та дали належну оцінку наданим позивачем повідомленню (табуляграмі) щодо нарахованої заробітної плати за період з серпня до листопада 2014 року та довідці форми ОК-5 управління Пенсійного фонду України у м. Лисичанську Луганської області. Зокрема, суди визнали зазначені документи неналежним доказом наявності у відповідача перед позивачем заборгованості із заробітної плати та її розміру. При цьому суди врахували відсутність будь-яких доказів сплати позивачу такої заборгованості.

Доводи та обставини, на які посилався Другий воєнізований гірничорятувальний загін в касаційній скарзі, були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги зводяться виключно до переоцінки доказів, що не відноситься до повноважень Верховного Суду.

Таким чином, Верховним Судом під час касаційного розгляду справи встановлено, що підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Другого воєнізованого гірничорятувального загону залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 01 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 28 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С. П. Штелик