1Справа № 335/927/18 2/335/936/2018
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 жовтня 2018 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судці Воробйова А.В., за участю секретаря Гончаренко М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
26.01.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Запорізькій області про поновлення на роботі, зазначивши наступне.
З 20.03.12 позивач працював у виконавчій дирекції Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на посаді директора виконавчої дирекції Запорізького обласного відділення Фонду.
В подальшому, зазначену установу реорганізовано в управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області, куди позивача 01.08.17 прийнято на посаду заступника начальника управління - начальника відділу експертизи тимчасової непрацездатності управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області у порядку переведення.
Відповідач ознайомив позивача, що відповідно до вимог ст.32 КЗпП України, керуючись відповідними Постановами правління Фонду, з 01.01.2018 року змінюються умови оплати та стимулювання праці працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів, відбудуться «зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадових окладів, зміну найменування посади, які вступлять в дію 01.01.2018 та про можливе майбутнє звільнення». Після вказаного попередження про можливе майбутнє звільнення Відповідач жодних дій, пов'язаних з інформуванням позивача щодо посад, професій, які скорочуються (виводяться зі штатного розпису), з інформуванням Позивача щодо нового штатного розпису не вчиняв, про майбутнє звільнення Позивача у зв'язку із скороченням його посади або чисельності, а також у звязку з відсутністю у Позивача переважного права на залишення на роботі, не повідомляв, Відповідач не пропонував Позивачу іншу роботу.
Наказом начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Запорізькій області № 150-К від 26.12.17 позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв'язку із скороченням чисельності працівників) із 30.12.17.
У зв'язку із тимчасовою непрацездатністю, наказом начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області № 153-К від 29.12.17 позивача звільнено із займаної посади із 10.01.2018 року.
Як вважає позивач, Відповідач здійснив незаконне звільнення Позивача, оскільки, відповідно частині 1 статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівник персонально попереджається не пізніше ніж за два місяці. В даному випадку, Відповідач повідомив Позивача не про наступне його вивільнення, а про зміни в організації виробництва і праці, про зміни істотних умов праці, про зміну системи оплати праці, розмірів окладу, найменування посад, у зв'язку чим припустив про можливе звільнення. Повідомлення про припущення щодо можливого звільнення працівника, повідомлення про наступне вивільнення не є тотожними.
Частиною 2 статті 492 КЗпП України, встановлено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення па роботі. Зміст переважного права працівників на залишення на роботі, закріплений в статі 42 КЗпП України. Позивачу притаманні ознаки переважного права на залишення на роботі.
Також зазначив, що згідно частині 2 статті 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідач за весь час з моменту ознайомлення з повідомленням № 1601 жодних пропозицій Позивачу щодо працевлаштування не надавав. Отже, звільнення Позивача відбулось з порушенням вимог чинного трудового законодавства як щодо підстав для звільнення, так й щодо процедури.
У звязку з вищевикладеним, позивач просить суд визнати незаконним та скасувати накази начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області «Про звільнення ОСОБА_1М.» від 26.12.2017 р. № 150-к , « Про внесення змін до наказу від 26.12.2017 р. № 150-к «Про звільнення ОСОБА_1М.» від 29.12.2017 р. № 153-к і поновити ОСОБА_1 на роботі та стягнути з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 11 січня 2018 року по 01 жовтня 2018 року 438210,05 грн. та в подальшому до дня винесення рішення по справі виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 2421,05 грн.
Відповідно до відзиву на вказану позовну заяву, відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на наступне.
Фонд соціального страхування України, як юридична особа, самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. При звільненні позивача управлінням Фонду було дотримано всіх приписів трудового законодавства. У звязку з переведенням працівників, всі 65 посад в управлінні і 147 у відділеннях Управління, передбачені новими штатними розписами (що вводяться в дію з 01.01.2018), були зайняті на момент звільнення позивача - 29.12.2017, що виключало можливість запропонувати йому вакантну посаду.
Також зазначив, що Позивач помилково посилається на статтю 42 КЗпП, оскільки у даному випадку, на виконання Наказу №562 та у відповідності до нового штатного розпису, який вводився в дію з 01.01.2018, усі посади структурного підрозділу Управління, у якому він працював, як і сам відділ організаційної роботи, документообігу та господарського забезпечення скорочено, що у свою чергу, виключає застосування переважного права на залишення на роботі.
Переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду. Перше право надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці і визначається ст. 42 КЗпП України, а друге - ні.
Враховуючи викладені вище обставини вважає, що управлінням Фонду не було порушено норм законодавства про працю при звільненні позивача, а отже правові підстави для задоволення позову відсутні.
Також зазначили, що в управлінні Фонду первинна профспілкова організація не створювалась та відсутня, у звязку з чим, згідно до приписів ст.43-1 КЗпП, звільнення позивача з ініціативи Управління, без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, є таким, що відповідає вимогам діючого трудового законодавства.
У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали із підстав викладених у ньому та просили задовольнити у повному обсязі.
Представники відповідача у судовому засіданні, кожен окремо, проти задоволення позову заперечували, про що надали письмовий відзив та заперечення, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши думку сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 31.07.2017 року позивач ОСОБА_1 звільнився в порядку переведення до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Запорізькій області (Управління), згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України та 01.08.2017 року прийнятий на посаду заступника начальника управління-начальника відділу експертизи тимчасової непрацездатності управління у Запорізькій області.
26.10.2017 року Відповідач ознайомив позивача з попередженням № 10-1549 від 24.10.2017 року, яким повідомив, що відповідно до вимог ст.32 КЗпП України, керуючись відповідними Постановами правління Фонду, з 01.01.2018 року змінюються умови оплати та стимулювання праці працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів, відбудуться «зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадових окладів, зміну найменування посади, які вступлять в дію 01.01.2018 та про можливе майбутнє звільнення».
26 грудня 2017 року Відповідач видав наказ № 150-к, відповідно пункту 11 якого звільнив Позивача, у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, пункт статті 40 КЗпП України. Підстава - штатний розпис, який вступає в дію з 01.01.2018 року, попередження від 24.10.2017 року № 10-1549.
29.12.2017 року наказом Управління від 29.12.2017 року №153-к було внесено зміни до наказу від 26.12.2017 №150-к у звязку із продовженням відпустки ОСОБА_1 у звязку з тимчасовою непрацездатністю в період відпустки та її продовженням по 09.01.2018 року та 10.01.2018 року ОСОБА_1 звільнено у звязку із скороченням чисельності та штату працівників , п. 1 ст 40 КЗпП України.
При цьому, встановлено, що Постановою правління Фонду соціального страхування України від 08.02.2017 року №13 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України, структури органів Фонду та створення робочих органів» (надалі - Постанова №13) затверджено граничну чисельність працівників Фонду у кількості - 7998 штатних одиниць та структуру органів Фонду.
Відповідно до Додатку 3 Постанови №13 (в редакції Постанови від 24.05.2017 року №32) робочим органом Фонду на території Запорізької області є управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, до складу якого входить 11 відділень, що поширюють свою діяльність щодо виконання статутних завдань на райони та міста обласного значення.
Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 29.09.2017 року №505 затверджено штатний розпис управління Фонду та його відділень. Згідно вказаного наказу штатна чисельність працівників управління Фонду становила - 85 штатних одиниць. Відповідно до штатних розписів відділень Управління загальна штатна чисельність відділень складала - 232 штатні одиниці. Таким чином, загальна штатна чисельність працівників управління Фонду соціального страхування на території Запорізької області з 29.09.2017 року становила - 317 штатних одиниць.
З 01.01.2018 року постановою Правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» затверджено граничну чисельність працівників Фонду у кількості 5192 штатні одиниці.
Постановою Правління Фонду соціального страхування України від 10.10.2017 року №50 «Про затвердження структури органів Фонду» (надалі - Постанова №50) затверджено та введено в дію з 01.01.2018 року структуру робочих органів Фонду соціального страхування згідно з Додатком 1 (Пункт 1 Постанови №50).
Відповідно до Додатку 1 Постанови №50 робочим органом Фонду на території Запорізької області є Управління, до складу якого входить 10 відділень, що поширюють свою діяльність щодо виконання статутних завдань на райони та міста обласного значення.
На виконання Постанови №50, наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 23.10.2017 №562 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Запорізькій області» (надалі - Наказ №562) затверджено граничну чисельність працівників Управління та його відділень, у кількості 212 штатних одиниць. Пунктом 2 зазначеного наказу зобовязано начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області ОСОБА_2 провести до 01.11.2017 року передбачені чинним законодавством заходи щодо попередження працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області та його відділень про зміни в організації виробництва і праці та про зміни істотних умов праці.
На виконання п.п. 2.1.2 постанови №50 директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_3 31.10.2017 року затверджено новий штатний розпис управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області у кількості - 65 штатних одиниць та погоджено штатні розписи 10 відділень управління у кількості - 147 штатних одиниць, які вводяться в дію з 01.01.2018 року.
Таким чином, загальна штатна чисельність працівників Управління та його відділень з 01.01.2018 року становила - 212 штатних одиниць. Кількість штатних одиниць самого управління зменшилась з 85 до 65 працівників. У штатному розписі, що вводився у дію з 01.01.2018 року, не передбачений та відсутній відділ експертизи тимчасової непрацездатності, у якому позивач займав посаду до терміну його звільнення (10.01.2018).
На підставі заяв про переведення, відповідно до ст. 32 КЗпП, наказами Управління від 26.12.2017 №130-к, №126-к, №127-к з 01.01.2018 на посади в Управлінні (які вводяться з 01.01.2018) було переведено 71 працівника (з них 6 працівників за строковим трудовим договором, на час відсутності основного працівника у звязку з відпусткою по догляду за дитиною) та аналогічно і інших працівників.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
У пункті 19 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9 розяснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
З огляду на викладене суд дійшов до висновку про те, що на підприємстві дійсно мало місце скорочення штату працівників, що підтверджується вищезазначеними доказами.
Згідно ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
На виконання наказу №562 управлінням видано наказ від 24.10.2017 р. №94- к, відповідно до якого відділу кадрів доручено до 01.11.2017 р. забезпечити попередження працівників управління Фонду та відділень про можливе майбутнє звільнення та повідомити територіальний центр зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
На виконання наказу №562 працівники Управління були ознайомлені індивідуальними попередженнями про можливе майбутнє звільнення, у звязку зі змінами в організації виробництва, у тому числі 26.10.2017 р. ОСОБА_1 ознайомлений з попередженням від 24.10.2017 №10-1549, яке містило наступне „Відповідно до вимог ст.32 КЗпП України, керуючись відповідними Постановами правління Фонду, з 01.01.2018 року змінюються умови оплати та стимулювання праці працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів, відбудуться зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію 01.01.2018 та про можливе майбутнє звільнення.
Так, як вбачається із зазначеного попередження, позивача було повідомлено про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, а не про наступне вивільнення. Попередження, в якому зазначено „...та про можливе майбутнє звільнення не може бути розцінено як повідомлення про наступне вивільнення, як того вимагає закон.
У звязку з чим, доводи позивача, що повідомлення про припущення щодо можливого звільнення працівників та повідомлення про наступне вивільнення не є тотожними, заслуговують на увагу та знайшли свої підтвердження.
Таким чином, відповідачем не було повідомлено ОСОБА_1 про наступне вивільнення. Тобто, вищезазначену норму закону відповідачем дотримано не було.
Доводи Управління про належне виконання підприємством вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України щодо попередження позивача про наступне звільнення, суд вважає неприйнятним, оскільки по-перше, зазначена в попередженні норма права (ст.32 КЗпП України) регламентує питання пов'язані з переведенням працівника у зв'язку із зміною істотних умов праці, а не звільненням у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників; по-друге, попередження про звільнення за обставинами, передбаченими ст.32 КЗпП України, відбувається в разі відмови працівника від подальшої роботи в нових умовах; по-третє, попередження про наступне звільнення на підставі п.1.ч.1. ст.40 КЗпП України (на яку підприємство не посилалось) вказує на майбутнє звільнення та не містить посилань на «можливе майбутнє звільнення».
Щодо доводів позивача про порушення переважного права на залишення на роботі, суд виходить з наступного.
Згідно ч. 1, 2 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Суд вважає не доведеними належними доказами, виконання відповідачем процедури скорочення, в частині врахування переважного права на залишенні на роботі, при звільненні позивача.
При цьому, доводи відповідача щодо того, що відділ у якому працював позивач було скорочено, і це виключає застосування переважного права на залишенні на роботі, є безпідставними.
Відповідно до ч. 2 ст. 40 цього Кодексу звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Стосовно зазначеної у позові як підстави для поновлення на займаній посаді позивача із приводу того, що йому не було запропоновано жодної посади, суд виходить із наступного.
Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
Як зазначено відповідачем у судовому засіданні, на момент проведення процедури скорочення, інших посад, які могли б бути запропоновані позивачу в Управлінні не було, а тому йому не було запропоновано жодної посади.
Відповідно до статті 492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Виходячи з аналізу трудового законодавства, якщо такі посади відсутні, роботодавець повинен запропонувати працівнику будь-яку іншу роботу, яка є в установі. Працівник може погодитись або ж не погодитись на таку роботу. У разі, якщо працівник не погоджується із запропонованою йому роботою, він підлягає звільненню. У разі неможливості запропонувати працівникові іншої вакансії, необхідно повідомити про це працівника.
Зазначеного відповідачем зроблено не було, що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні та визнано відповідачем.
Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
За наявності вакантних посад на підприємстві, що підтверджується наданим штатним розписом, жодна з них на порушення вищезазначених вимог закону не була запропонована позивачу, а лише було констатовано відсутність відділу (який було скорочено), у якому працював позивач.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, яка є обовязковою для застосування судами.
Відтак, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про скасування наказів про його звільнення та поновлення на роботі на попередній посаді.
Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір та одночасно приймається рішення про виплату працівникові середнього заробітку за увесь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
При визначенні розміру суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує наступне.
Відповідно п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
Як вбачається із довідки про доходи ОСОБА_1 від 16.04.2018 року № 05-1776 (а.с.194) розрахована відповідно до Порядку №100, середньоденна заробітна плата позивача становить 968,42 грн. (без утримання податків й інших обовязкових платежів), а тому розмір середнього заробітку за увесь час вимушеного прогулу, який підлягає до стягнення становить за період з 11 січня 2018 року по 01 жовтня 2018 року - 175 284 гривні 02 копійки.(968,42 х 181 робочий день).
З огляду на наведене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 440 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Також, з відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 1409,60 грн. (по 704,80 грн. за вимогу немайнового та вимогу майнового характеру).
Керуючись ст.ст. 10, 11, 13, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд
Визнати незаконним та скасувати накази начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області „Про звільнення ОСОБА_1М." від 26.12.2017 року №150-к, „Про внесення змін до наказу від 26.12.2017 р. №150-к „ІІро звільнення ОСОБА_1М." від 29.12.2017 року №153-к.
Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу експертизи тимчасової непрацездатності управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу експертизи тимчасово! непрацездатності управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області та стягнення з Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, допустити до негайного виконання.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України; Запорізькій області (, 69005, м. Запоріжжя, вул. Сєдова, 12) судовий збір у розмірі 1 409,60 (одна тисяча чотириста дев'ять гривень 60 коп.) грн. в доход держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Запорізької області шляхом подачі у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення, апеляційної скарги.

Суддя А.В. Воробйов