Справа № 128/3959/16-ц
Провадження № 22-ц/801/176/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І.А.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 рокуСправа № 128/3959/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С.К. (суддя-доповідач);

суддів: Копаничук С.Г., Оніщука В.В.,

з участю секретаря судового засідання - Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - керівник Селянського (фермерського) господарства «Ромашка» ОСОБА_5,

відповідач - Селянське (фермерське) господарство «Ромашка»,

представник відповідача - Мельник Юрій Миколайович,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до керівника Селянського (фермерського) господарства «Ромашка» ОСОБА_5, Селянського (фермерського) господарства «Ромашка» про визнання договору оренди землі недійсним та повернення земельної ділянки, за апеляційною скаргою Селянського (фермерського) господарства «Ромашка» на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовними заявами до керівника Селянського (фермерського) господарства «Ромашка» - ОСОБА_5 про зобов?язання повернути земельну ділянку та до керівника Селянського (фермерського) господарства «Ромашка» - ОСОБА_5, Селянського (фермерського) господарства «Ромашка» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та повернення земельної ділянки.

Цивільні справи за указаними позовними заявами (№ 128/3959/16-ц та № 128/834/18) ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 19 липня 2018 року об?єднано в одне провадження та присвоєно справі № 128/3959/16-ц.

Позови мотивовані тим, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого Управлінням Держкомзему у Вінницькому районі Вінницької області 30 травня 2012 року, він є власником земельної ділянки площею 2,4436 га кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться в с. Степанівка Вінницького району Вінницької області.

Нещодавно йому стало відомо про існування договору оренди зазначеної земельної ділянки, укладеного між ним та Селянським (фермерським) господарством «Ромашка» від 12 листопада 2012 року.

Указаний договір оренди був зареєстрований Реєстраційною службою Вінницького районного управління юстиції Вінницької області 25 листопада 2013 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 8386513.

У зв?язку з тим, що указаний договір суперечить вимогам законодавства, не відповідає його волевиявленню, оскільки він його не укладав та не підписував, ОСОБА_3 просив визнати цей договір недійсним та зобов?язати відповідачів повернути йому земельну ділянку.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений з Селянським (фермерським) господарством «Ромашка» 12 листопада 2012 року щодо оренди земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2 площею 2,4436 га, що розташована в с. Степанівка Вінницького району Вінницької області, яка на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 30 травня 2012 року серії НОМЕР_1, належить ОСОБА_3

Зобов?язано Селянське (фермерське) господарство «Ромашка» повернути ОСОБА_3 земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 2,4436 га, що розташована в с. Степанівка Вінницького району Вінницької області, яка на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 30 травня 2012 року серії НОМЕР_1 належить ОСОБА_3

У задоволенні позову ОСОБА_3 до керівника Селянського (фермерського) господарства «Ромашка» відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивоване тим, що указаний договір не відповідає вимогам закону, внутрішньому волевиявленню позивача, оскільки він його не підписував та не уповноважував інших осіб на його підписання.

В апеляційній скарзі представник Селянського (фермерського) господарства «Ромашка» - адвокат Мельник Ю.М., посилаючись на неповне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалене у справі судове рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи справу, судом першої інстанції безпідставно не застосовано наслідки спливу позовної давності, оскільки позивач з 2013 року отримував від відповідача орендну плату за користування земельною ділянкою, відповідач використовував земельну ділянку впродовж 2013 - 2018 років для вирощування сільськогосподарської продукції, а відтак позивач не міг не знати про порушення свого права.

Зазначає, що про наявність між сторонами договірних відносин свідчить і акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), підписаний позивачем, якому суд першої інстанції не надав належної правової оцінки.

Разом з тим, судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 ЦПК України.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Вінницької області та утворено Вінницький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область, з місцезнаходженням у місті Вінниці.

Відповідно до положень статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів, що відбулося 09 листопада 2018 року, днем початку роботи Вінницького апеляційного суду визначено 12 листопада 2018 року. Відповідне повідомлення голови новоутвореного суду опубліковано у газеті «Голос України» № 213 (6968) від 10 листопада 2018 року.

Згідно з пунктом 3 частини 1, частини 5 статті 31 ЦПК України у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

Справа № 128/3959/16-ц за позовом ОСОБА_3 до керівника Селянського (фермерського) господарства «Ромашка» ОСОБА_5, Селянського (фермерського) господарства «Ромашка» про визнання договору оренди землі недійсним та повернення земельної ділянки за підсудністю була передана до Вінницького апеляційного суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 19 листопада 2018 року для розгляду даної справи визначено колегію суддів у складі головуючого судді - Медвецького С.К., суддів: Копаничук С.Г., Оніщука В.В.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року таким вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого Управлінням Держкомзему у Вінницькому районі Вінницької області 30 травня 2012 року, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 2,4436 га, яка розташована на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області (а.с. 2-3).

Відповідно до договору оренди землі від 12 листопада 2012 року, ОСОБА_3 передав в строкове платне користування СФГ «Ромашка» земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 2,4436 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 8 років.

Указаний договір оренди 25 листопада 2013 року був зареєстрований Реєстраційною службою Вінницького районного управління юстиції Вінницької області на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 8386513 від 27 листопада 2013 року (Т. 1 а.с. 40).

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_3, з посиланням на норми ст. ст. 203, 215 ЦК України, просив визнати недійсним вищевказаний договір оренди земельної ділянки через відсутність волевиявлення позивача, оскільки останній його не підписував.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Умови договору оренди землі визначено у ст. 15 Закону України «Про оренду землі».

Вказані положення дають підстави для висновку про те, що підписуючи договір оренди землі, орендар та орендодавець мають бути обізнані та погоджуватись з його істотними умовами.

Про наявність волевиявлення особи та ознайомлення її зі змістом укладеного договору оренди землі свідчить підписання нею тексту такого договору.

Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, а отже, основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також, усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до висновку експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС № 353-П від 15 вересня 2017 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по матеріалам цивільної справи № 128/3959/16-ц, підпис в графі «Орендодавець» у договорі оренди землі від 12 листопада 2012 року та підпис в графі «Власник земельної ділянки» у акті приймання-передачі об?єкта оренди від 27 листопада 2013 року виконані не ОСОБА_3, а іншою особою.

Підпис в графі «Власник земельної ділянки» у акті визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 12 листопада 2012 року виконаний ОСОБА_3

Наведені обставини свідчать про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору оренди землі та застосування наслідків його недійсності, оскільки позивач не підписував указаний договір, а відтак не був ознайомлений з його істотними умовами, що свідчить про відсутність його справжнього волевиявлення на підписання договору саме на таких умовах.

Разом із тим представником СФГ «Ромашка» було заявлено про застосування строків позовної давності у цій справі.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Обґрунтовуючи пропуск позивачем строку позовної давності відповідач в апеляційній скарзі посилався на те, що ОСОБА_3 отримував орендну плату, а тому міг дізнатися про наявність договору оренди землі.

Проте, такі доводи не приймаються до уваги, оскільки перебіг строку позовної давності починається не з моменту отримання плати за користування земельною ділянкою, а з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, тобто укладення договору. Оскільки позивачу стало відомо про укладення договору оренди, який він не підписував, на початку 2017 року, то строк позовної давності позивачем не пропущено.

При цьому ці доводи відповідача ґрунтуються виключно на припущеннях, оскільки отримання орендної плати не свідчить про наявність укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки та не є беззаперечним доказом укладення договору оренди земельної ділянки на умовах, визначених в договорі від 12 листопада 2012 року, який позивач не підписував.

Про існування оскаржуваного договору позивач дізнався лише у лютому 2017 року, під час розгляду цієї справи, оскільки на його запит йому був наданий договір оренди землі від 07 серпня 2013 року. При цьому зазначив, що жодної копії договору оренди землі він не отримував.

Ці доводи відповідачем не спростовані жодними доказами.

Разом з тим, з роз?яснень, які надані у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» слідує, що виконання чи невиконання сторонами зобов?язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Крім того, в апеляційній скарзі на підтвердження існування між сторонами договірних відносин щодо користування земельною ділянкою відповідач посилається на підписання позивачем акта визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що свідчить про волевиявлення останнього на укладення договору, проте, такі доводи колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки вказана обставина не свідчить про укладення між сторонами спірного договору, тому вони не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного відповідачем рішення.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності фактично зводяться до переоцінки доказів, власного тлумачення характеру спірних правовідносин, та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правові оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства «Ромашка» залишити без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2018 року без змін.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції віднести за рахунок СФГ «Ромашка».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис С.Г. Копаничук

Підпис В.В. Оніщук

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький