РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 700/1036/18

Провадження № 2-о/700/49/18

21 грудня 2018 року Лисянський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Бесараб Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Мельніченко Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Лисянка справу №700/1036/18 провадження № 2-о/700/49/18 за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А H О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Вказана заява обґрунтована тим, що згідно трудової книжки заявника вона працювала медичною сестрою з 08 липня 1985 року по 06 серпня 1985 року, з 01 серпня 1986 року по 27 вересня 1988 року в Амвросіївській районній лікарні Донецької області. З 19 грудня 1988 року 12 жовтня 1991 року медичною сестрою медсанчастини шахти ім.Кісєлєва м.Торез Донецької області. З 21 жовтня 1991 року по 10 березня 2015 року медичною сестрою у Центральній міській лікарні м.Торез, Донецької області.

У зв'язку з тимчасовою окупацією Донецької області, заявник виїхала до м.Біла Церква Київської області, де проживав її син, а на даний час проживає у смт.Лисянка, Черкаської області та має статус внутрішньо переміщеної особи.

На даний час ОСОБА_1 звернулася до Пенсійного фонду з питання оформлення пенсії на пільгових умовах як медичного працівника, але їй було відмовлено, оскільки запис у трудовій книжці про звільнення 10 березня 2015 року вчинений після тимчасової окупації м. Торез, Донецької області, а тому є недійсним. За таких обставин змушена звернутися до суду із даною заявою.

У судове засідання заявник не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, просила вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про день, час та місце розгляду справи.

Судом на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, перевіривши зібрані у справі докази в їх сукупності, вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно з даними трудової книжки працювала медичною сестрою з 08 липня 1985 року по 06 серпня 1985 року, з 01 серпня 1986 року по 27 вересня 1988 року в Амвросіївській районній лікарні Донецької області. З 19 грудня 1988 року по 12 жовтня 1991 року медичною сестрою медсанчастини шахти ім. Кісєлєва м. Торез Донецької області. З 21 жовтня 1991 року по 10 березня 2015 року медичною сестрою у Центральній міській лікарні м. Торез Донецької області.

У зв'язку з тимчасовою окупацією Донецької області, ОСОБА_1 виїхала до м. Біла Церква Київської області, де проживав її син, а на даний час вона проживає в смт. Лисянка Черкаської області та має статус внутрішньо переміщеної особи.

Вказані заявником обставини підтверджуються трудовою книжкою ОСОБА_1 довідкою Лисянської селищної ради № 6751 від 29.11.2018 року, довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 29.11.2018 року.

Згідно з дипломом НОМЕР_2 заявник за спеціальністю «медична сестра», має військовий білет НОМЕР_3 від 27.06.1986 року. Заявник досягла пенсійного віку, про що свідчить свідоцтво про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування НОМЕР_4.

Як медичний працівник, звернулася до Лисянського відділу обслуговування громадян Звенигородського ОУ ПФУ в Черкаській області із заявою про виплату пенсії або грошової допомоги, про що свідчить її заява від 29.11.2018 року. Однак їй було відмовлено, так як запис про її звільнення є недійсним, оскільки був вчинений після тимчасової окупації міста.

Встановлення даного факту необхідне заявнику для захисту трудових прав та інтересів, визнання та підтвердження трудового стажу та періоду роботи за спеціальністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Частиною ч. 7 ст.19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Вирішуючи питання про встановлення даного факту суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до положень ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту вказаних статей, а також роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Встановлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку, їх встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети.

Відповідно до постанови ВР України від 17.03.2015 № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» місто Торез Донецької області є окупованою територією.

Згідно статей 1, 9, 17 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. У разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна; громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституції України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Згідно зі ст.3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Переміщені всередині країни особи є громадянами своєї держави і мають широке коло громадських, політичних, екологічних, соціальних і культурних прав.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщена особа має права, визначені Конституцією України та законами України.

Відповідно до принципу 20 Керівних принципів з питання про переміщення осіб всередині країни, які були розроблені та прийняті в 1998 році за дорученням Генеральної Асамблеї ООН та Комісії з прав людини, кожна людина, де б вона не знаходилась має право на визнання її правосуб'єктності. Для забезпечення цього права особам, які переміщені всередині країни відповідні органи влади надають всі документи, які необхідні для поваги і здійснення їхніх законних прав, як-то паспорти, посвідчення особи, свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб і свідоцтва про смерть. Органи влади сприяють, зокрема, у видачі нових документів або заміні документів, втрачених під час переміщень, без будь-яких необґрунтованих умов, як-то вимога повернення на місце звичайного проживання для отримання цих та інших необхідних документів.

Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення належності документів певній особі, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 77, 78 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першоїстатті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 78 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту належності документів певній особі необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку ст. 315 ЦПК України.

Згідно з ст. 76, ч. 1 ст. 81, ст. 90 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Встановлення факту має для заявника юридичне значення, оскільки дозволить йому реалізувати своє право на належний рівень пенсійного забезпечення.

На підставі вищевикладеного та враховуючи, що даний факт має для заявника юридичне значення, заінтересована особа не заперечує проти задоволення заяви, а зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують про наявність підстав для встановлення даного факту, суд дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, які є належними та допустимими приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 82, 89, 263-265, 293-294, 315-319 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити юридичний факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1, працювала з 08 липня 1985 року по 06 серпня 1985 року, з 01 серпня 1986 року по 27 вересня 1988 року в Амвросіївській районній лікарні Донецької області, з 19 грудня 1988 року по 12 жовтня 1991 року в медсанчастині шахти ім. Кісєлєва м. Торез Донецької області, з 21 жовтня 1991 року по 10 березня 2015 року в Торезькій центральній міській лікарні Донецької області на посаді медичної медсестри.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Бесараб