АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2018 року

м. Харків

справа № 642/4389/17

провадження № 22ц/790/3460/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Кружиліної О.А,

суддів: Колтунової А.І., Хорошевського О.М.,

імена (найменування сторін):

позивач - ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»

на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 березня 2018 року в складі судді Грінчук О.П.,

в с т а н о в и в:

01 вересня 2017 року ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі по тексту - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося у суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Свої доводи мотивувало тим, що 11 вересня 2009 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір б/н відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 3 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на те, що відповідач взяті на себе зобов'язання за вищевказаним кредитним договором не виконав, ПАТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 66 104,44 грн, яка станом на 31 липня 2017 року складається з: 2 265,02 грн заборгованості за кредитом, 55 652, 63 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, 4 562,77 грн нарахованої пені та комісії, а також штрафів: 500 грн - фіксована частина та 3 124,02 грн - процентна складова, та понесені судові витрати у сумі 1600 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20 березня 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представником ПАТ КБ «Приватбанк» подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що банк частково погоджується з тим, що у суду першої інстанції були підстави для застосування строку позовної давності, проте не до всієї заборгованості за кредитом, а до конкретних чергових щомісячних платежів.

Зазначає, що враховуючи, що сплата відсотків за договором № б/н від 11 вересня 2009 року позичальником повинна здійснюватися щомісячно, то і позовна давність за вимогами, пов'язаними зі стягненням заборгованості по простроченим щомісячним платежам (відсотків за користування кредитом), повинна обчислюватися за період, відповідний терміну загальної позовної давності від дати звернення до суду, якщо термін не збільшено умовами договору.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Зазначав, що загальна заборгованість за процентами (накопичувальним підсумком) станом на 31 липня 2017 року складає 55 652,63 грн. Від цієї суми віднімається заборгованість за відсотками станом на 31 липня 2014 року, таким чином розмір заборгованості за відсотками за три роки складає 54 259,88 грн.

Крім того, позивач також має право на отримання неустойки (пені) за порушення умов зобов'язання в межах річного строку позовної давності в розмірі 1 200 грн.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 367 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 11 вересня 2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № б/н, за умовами якого останній отримав кредитний ліміт на платіжну карту «Універсальна» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до пунктів 3.1.1., 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на платіжній карті (поле MONTH).

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, а саме у зв'язку із порушенням строків сплати платежів в рахунок погашення кредиту та нарахованих відсотків виникла заборгованість у розмірі 66 104,44 грн, яка складається з наступного: 2 265,02 грн заборгованості за кредитом, 55 652, 63 грн заборгованості за процентам за користування кредитом, 4 562,77 грн нарахованої пені та комісії, а також штрафів: 500 грн - фіксована частина та 3 124,02 грн - процентна складова, та понесені судові витрати у сумі 1600 грн.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подав письмову заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

З розрахунку заборгованості, який надано позивачем, вбачається, що останній платіж за договором позичальником було сплачено 12 червня 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся лише 01 вересня 2017 року.

Отже, судом установлений факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування, право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

ПАТ КБ «Приватбанк» у своїх письмових поясненнях посилається на перевипуск кредитної картки ОСОБА_2, строк дії якої був до квітня 2015 року, а тому строк позовної давності позивачем не був пропущений.

Такі доводи позивача є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для отримання банком процентів за користування кредитом в межах позовної давності є необґрунтованими, оскільки із пропуском позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена, а тому доводи апеляційної скарги про наявність у банка права на стягнення пені є безпідставними.

Вказане узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

При цьому для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, на який посилається заявник у касаційній скарзі, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, який унеможливлював стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду.

Отже, посилання в апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» на зазначену постанову Верховного Суду України, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними.

Колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 зазначено, що позовна давність застосовується лише щодо вимог про захист порушеного права.

Оскільки у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, неустойку після закінчення строку дії кредитного договору, то позовна давність не застосовується, а в позові відмовляється в цій частині за безпідставністю.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, нарахованої за період з 11 вересня 2009 року до 31 липня 2017 року, не підлягають задоволенню у зв'язку з їх необгрунтованістю.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок ОСОБА_2 повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право ПАТ КБ «Приватбанк» вважається порушеним з моменту порушення ОСОБА_2 терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) ОСОБА_2 обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Оскільки відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки, то суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що з врахуванням висновку застосування норм матеріального права, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, що позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором виникло у ПАТ КБ «Приватбанк» з 12 липня 2014 року, та саме з цього моменту починається перебіг позовної давності до вимоги про повернення кредиту, а позовна давність за кредитом та періодичними платежами відповідно спливла в будь-якому випадку з часу здійснення 12 червня 2014 року останнього платежу.

З врахуванням викладеного, підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» суд апеляційної інстанції не вбачає.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що 22 червня 2018 року до суду апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення у справі до яких були додані фото відповідача з картками від 11 вересня 2009 року та 29 липня 2011 року, виписка по рахунку, інформація щодо строку дії карток та інші документи.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Доказів, які б підтверджували об'єктивну неможливість позивачем надати суду першої інстанції зазначені вище докази, письмові пояснення не містять, а за таких обставин не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції до уваги.

З врахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За результатами розгляду апеляційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк» суд апеляційної інстанції відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 30 липня 2018 року.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді А.І. Колтунова

О.М. Хорошевський