Справа № 738/963/18
№ провадження 2/738/383/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2018 року Менський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді: Савченка О.А.

з участю

секретаря: Лях Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним, повернення коштів, відшкодування моральної шкоди споживачу, -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» з вимогою про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 03 листопада 2017 року позивач уклав з відповідачем договір фінансового лізингу, відповідно до якого відповідач зобовязався придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля Lada Largus та передати його у користування позивачу, а позивач зобовязався періодично сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі. Проте, позивач вважає, що умови договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують його права як споживача. У звязку з чим просив визнати договір фінансового лізингу № 01192 укладений 03 листопада 2017 року між позивачем та відповідачем недійсним, стягнути з відповідача сплачені грошові кошти, стягнути моральну шкоду та судові витрати.

Позивач та його представник в судове засідання не зявились, надала суду заяву, в якій просили справу слухати у їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не зявився про час і місце розгляду повідомлений належним чином, заяв або клопотань, про відкладення розгляду справу до суду не подано.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

03 листопада 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 01192 (а.с. 3-10).

Предметом Договору відповідно до пункту 1.1. було зазначено автомобіль Lada Largus, обєм двигуна 1,6 літри, типом КПП 5 мех, приводом 4х2.

ОСОБА_1 в день укладення договору, а саме 03 листопада 2017 року сплатив на користь ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» авансовий платіж в розмірі 35 490 гривень 00 копійок, що підтверджується копією квитанцією (а.с.11).

З встановленого випливають наступні висновки.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України (далі ЦК) про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР (далі Закон від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

В свою чергу згідно із частиною першою статті 220 ЦК у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

А частиною другою статті 806 ЦК передбачено, що договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК.

Згідно із статті 799 ЦК договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Саме таку позицію про застосування наведених норм права висловив Верховний Суд України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, висновки якого виходячи із змісту статті 360-7 ЦПК мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Так, судом встановлено, що укладений між сторонами договір лізингу нотаріально посвідчено не було, що свідчить про невідповідність його вимогам закону.

Крім того, частиною першою статті 227 ЦК передбачено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Необхідність наявності ліцензії у правовідносинах, що склались між сторонами випливає із змісту пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року № 2664-III (далі Закон від 12 липня 2001 року № 2664-III) за яким діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. А послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закон від 12 липня 2001 року № 2664-III).

На це також звернув увагу Верховний Суд України у вказаній вище постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 і висновки якого враховує суд в даних правовідносинах.

Тому, оскільки судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), укладений відповідачем договір суперечить вимогам законодавства.

Окрім іншого, стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII (далі Закон від 12 травня 1991 року № 1023-XII) містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону від 12 травня 1991 року № 1023-XII ).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону від 12 травня 1991 року № 1023-XII. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону від 12 травня 1991 року № 1023-XII можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону від 12 травня 1991 року № 1023-XII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Таку позицію про застосування наведених норм права висловив Верховний Суд України в постанові від 11 травня 2016 року у справі № 6-65цс16, в якій відповідач був стороною по справі та в постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16.

В правовідносинах, що виникли між сторонами, суд також враховує, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (стаття 808 ЦК).

А тому, оскільки вибір продавця предмета лізингу в спірних правовідносинах здійснив відповідач, оскільки в матеріалах справи відсутня будь-яка інформація про вибір продавця позивачем і в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, зміст договору обмежує права споживача стосовно продавця предмету лізингу на випадок настання його відповідальності.

Також, укладений договір не містить положень щодо дострокової сплати лізингових платежів, що говорить про встановлення жорстких обов'язків споживача.

Наведені вище обставини в своїй сукупності свідчать про наявність підстав для визнання укладеного між сторонами договору недійсним та повернення позивачу коштів отриманих відповідачем у звязку із укладенням вказаного договору.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання договору недійсним та поверненню сплачених грошових коштів є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги позивача про стягнення моральної шкоди суд приходить до наступного.

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобовязань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Правовідносини сторін у даній справі випливають з договірних відносин, а саме із договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, який не містить положень щодо відшкодування моральної шкоди.

Правила ст. 1167 ЦК України, якими керувався позивач, на спірні правовідносини не поширюються, оскільки регулюють позадоговірні (деліктні) правовідносини.

Відносини з приводу укладення та виконання лізингових договорів регулюються Законом України «Про фінансовий лізинг», норми якого не передбачають настання такого правового наслідку як відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.

Згідно з положенням ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживача» позивач звільнений від сплати судового збору.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 9 000 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано суду Договір про надання правничої допомоги від 25 травня 2017 року, ордер на надання правової допомоги, опис-рахунок обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт по страві, квитанції до прибуткового ордеру № 50/1 та № 59/2.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує наступне.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки, рішенням суду позов задоволено частково, судові витрати потрібно розподілити пропорційно до задоволених вимог.

З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» на користь ОСОБА_1 3 735 гривень 90 копійок витрат на професійну правничу допомогу (9 000 грн. х 41,51%) та на користь держави судовий збір в сумі 354 гривні 87 копійок (854 грн. 90 коп. х 41,51%)

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 141, 259, 263 265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним, повернення коштів, відшкодування моральної шкоди споживачу задовольнити частково.

Визнати Договір № 00192 фінансового лізингу від 03 листопада 2017 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» та ОСОБА_1 недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» (Код ЄРДПОУ 41298109, 02121 м. Київ вулиця Харківське шосе, 182) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, НОМЕР_2, який зареєстрований та проживає ІНФОРМАЦІЯ_1) грошові кошти в сумі 35 490 (тридцять пять тисяч чотириста девяносто) гривень 00 копійок в рахунок повернення виплачених грошових коштів.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» (Код ЄРДПОУ 41298109, 02121 м. Київ вулиця Харківське шосе, 182) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, НОМЕР_2, який зареєстрований та проживає 15631Чернігівська область Менський район вулиця Радянська, 23) 3 735 (три тисячі сімсот тридцять пять) гривень 90 копійок витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» (Код ЄРДПОУ 41298109, 02121 м. Київ вулиця Харківське шосе, 182) на користь держави судовий збір в сумі 354 (триста пятдесят чотири) гривні 87 копійок.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Чернігівської області через Менський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: О.А. Савченко