Постанова

Іменем України

30 серпня 2018 року

м. Київ

справа №214/573/14-ц

провадження №61-31720св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

исоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7, яка є законним представником ОСОБА_8 та ОСОБА_9,

відповідач - ОСОБА_10,

представник відповідача - ОСОБА_11,

третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної ради у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області,

представник третьої особи - Маслова Наталія Михайлівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7, яка є законним представником ОСОБА_8 та ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної ради у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, в якому просило виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що 25 липня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», назва якого була змінена на ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредитні кошти у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 49 546,98 доларів США строком до 25 липня 2013 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості.

В забезпечення зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки квартири від 25 липня 2008 року, згідно якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1.

Взятих на себе зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_7 не виконала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, в рахунок погашення якої звернуто стягнення на вказану квартиру заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 08 квітня 2013 року, яке 25 червня 2013 року набрало законної сили.

У зв'язку з наведеним, банк звернувся до суду з позовом про виселення із зазначеної квартири відповідачів, які зареєстровані та проживають у ній.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 жовтня 2014 року у складі судді Попова В. В. позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Виселено ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які зареєстровані або проживають у АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем виконано всі умови, визначені статтею 40 Закону України «Про іпотеку», статтею 109 ЖК УРСР для виселення всіх мешканців з іпотечної квартири, у зв'язку з чим у нього виникло право на звернення до суду з вимогою про виселення відповідачів та позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_10 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки квартира, яка є предметом договору іпотеки, придбана не за рахунок отриманого кредиту, то відповідачі не можуть бути виселені з нього без надання іншого житла. Суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про виселення осіб без надання їм іншого постійного жилого приміщення.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалене ним рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що постійне жиле приміщення, що надається особам, яких виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Суд не перевірив наявність вільних приміщень з фондів житла для тимчасового проживання у районі мешкання відповідачів.

Апеляційним судом проігноровано положення частини другої статті 109 ЖК УРСР, відповідно до якої саме на суд покладено обов'язок визначити та зазначити у рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачам, та не покладає такого обов'язку на ПАТ КБ «ПриватБанк». Такі повноваження є делегованими виконавчому комітету державою (стаття 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Проте, апеляційним судом не з'ясовано до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення відповідачів, поклавши цей тягар доказування на позивача.

Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позичальник та особи, що зареєстровані в квартирі, на яку звернуто стягнення, не виселились. А відтак, відповідно до статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР - звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру є підставою для виселення всіх мешканців. Таким чином відповідач та усі інші мешканці підлягають виселенню з предмету іпотеки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на вищевказане рішення апеляційного суду. Справу витребувано із суду першої інстанції.

Відповідачі та інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що 25 липня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», яке в подальшому перейменовано у ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредитні кошти у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 49 546,98 доларів США строком до 25 липня 2013 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості.

В забезпечення зобов'язань за вказаним кредитним договором 25 липня 2008 року між банком та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки квартири, згідно якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1.

Взяті на себе зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_7 перед банком не виконала, у зв'язку із чим утворилась заборгованість.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 квітня 2013 року, яке 25 червня 2013 року набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме належну відповідачу ОСОБА_7 чотирьохкімнатну квартиру, загальною площею 60,00 кв.м, житловою площею 43,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу предмету іпотеки.

23 жовтня 2013 року позивач звернувся до відповідача ОСОБА_7 та 07 листопада 2013 року - до відповідача ОСОБА_10, з письмовими вимогами про добровільне звільнення квартири вищевказаного нерухомого майна.

Вказані вимоги відповідачами не виконані, у зв'язку з чим банк звернувся до суду з позовом про виселення.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною другою статті 109 ЖК УРСРвстановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15 та 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Звернувшись до суду з даним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» ставив питання про виселення відповідачів з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Разом з тим, встановивши, що право власності на переданий в іпотеку банку будинок було набуто не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виселення відповідачів без надання їм іншого житла.

Апеляційний суд правильно застосував положення частини другої статті 109 ЖК УРСР у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку».

Доводи касаційної скарги про необхідність з`ясування апеляційним судом до компетенції якого органу належить право надавати житло у випадку виселення та перевірити наявність вільних житлових приміщень у фондах житла для тимчасового проживання, не ґрунтуються на вимогах закону та не спростовують обґрунтованість висновків суду щодо відсутності правових підстав для виселення без надання їм іншого житла, як визначено банком у позові.

Аргументи касаційної скарги позивача висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами, з яких апеляційний суд виходив, відмовляючи у задоволенні позову та мотивами, за яких скасував рішення місцевого суду.

Посилання в касаційній скарзі позивача на неправильне застосування апеляційної інстанції норм матеріального права спростовуються змістом наведених вище норм матеріального закону, які апеляційним судом застосовано правильно.

Наведені у касаційній скарзі доводи позивача зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська