Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа №202/1076/15-ц

провадження №61-8187св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В.А.,

суддів: Кузнєцова В.О., Олійник А.С. (суддя-доповідач), Ступак О.В., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Акцент-банк»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акцент-банк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2015 року у складі судді Бєсєди Г.В. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2015 року у складі колегії суддів: Красвітної Т.П., Ремеза В.А., Свистунової О.В.

ВСТАНОВИВ:

20 січня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-банк») про стягнення грошових коштів.

Позов мотивований тим, що 03 липня 2012 року сторонами укладено договір №SAMAB0097 «Стандарт. 12 міс.» (далі - договір №1) про банківський строковий депозитний вклад у доларах США строком до 03 липня 2013 року включно, який пролонговано до 03 липня 2014 року із виплатою 10,5% річних на перший строк та 10,25% річних, відповідно. Позивачем внесено на особовий рахунок №50 000,00 доларів США.

03 липня 2012 року сторонами також укладено договір №SАМАВ0103 «Стандарт. 12 міс.» (далі - договір №2) про банківський строковий депозитний вклад у доларах США строком до 03 липня 2013 року включно, який пролонговано до 03 липня 2013 року із виплатою 10,5% річних на перший строк та 10,25% річних, відповідно. Позивачем внесено на особовий рахунок НОМЕР_1 у ПАТ «Акцент-банк» 50 000,00 доларів США.

11 листопада 2014 року ОСОБА_3 надіслав на адресу банку заяву про припинення дії договорів, повернення коштів, нарахування відсотків за користування коштами, однак, кошти так і не було повернуто. Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з ПАТ «Акцент-банк» за строковими договорами банківського вкладу №1 та №2 по 50 000,00 доларів США за кожним із договорів, по 7 260,36 доларів США - несплачених відсотків, по 2 381,40 доларів США - три проценти річних, 42 546,70 доларів США - інфляційні нарахування, 26 891,97 доларів США - пеня, а також 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_3: 50 000,00 доларів США - банківського вкладу за строковим договором банківського вкладу №1, 7 260,36 доларів США несплачених відсотків, 2 381,40 доларів США трьох процентів річних; 50 000 доларів США - банківський вклад за договором банківського вкладу №2 7 260,36 доларів США несплачених відсотків, 2 381,40 доларів США - три проценти річних. В іншій частині позову відмовлено.

У частині задоволення позовних вимог суд першої інстанції керувався статтями 525, 526, 611, 629, 1058, 1061 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та виходив з того, що оскільки у добровільному порядку ПАТ «Акцент-банк» не виконує свої зобов'язання з повернення коштів, вимоги про захист порушеного права підлягають захисту шляхом примусового їх стягнення. Оскільки відповідач доказів виконання обов`язку щодо нарахування і виплати відсотків на суму банківських вкладів не надав, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню є, й позовні вимоги про стягнення сум нарахованих відсотків за укладеними депозитними договорами.

Встановивши факт порушення відповідачем грошового зобов'язання за договорами №1 та №2 від 03 липня 2012 року, суд першої інстанції, посилаючись на частину другу статті 625 ЦК України, визнав обґрунтованими позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних за обома договорами.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення інфляційних нарахувань, суд першої інстанції виходив з того, що офіційний індекс інфляції, відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Відмовляючи у задоволені позову в частині стягнення пені, суд першої інстанції зазначив, що Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» застосовується до правовідносин, суб'єктами яких є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Фізичні особи не є суб'єктами зазначених правовідносин, тому положення цього Закону не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що у договірних правовідносинах законом не передбачено відшкодування моральної шкоди.

Керуючись статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та вказавши, що банк відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном, законом не передбачено підстав звільнення банку від відповідальності за неможливість виконання зобов'язання його відокремленими філіями, суд першої інстанції відхилив доводи відповідача про те, що зобов'язання за укладеними із позивачем договорами повинні виконуватись Автономною некомерційною організацією «Фонд захисту вкладників» за рахунок майна банку, яке знаходиться на території Автономної Республіки Крим, а також зазначив, що посилання на нормативні акти Російської Федерації, є безпідставними.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за строковим договором банківського вкладу №1: суму банківського вкладу у розмірі 50 000,00 доларів США, відсотки в розмірі 3 103,45 доларів США, три проценти річних у розмірі 3 130,05 грн.

У задоволенні позову в частині стягнення з ПАТ «Акцент-банк» на користь позивача заборгованості за строковим договором банківського вкладу №2 відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові в частині стягнення сум банківського вкладу, відсотків і трьох процентів річних за договором №2, суд апеляційної інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено факт укладення договору №2, однак позивачем не надано доказів на підтвердження факту внесення ним на рахунок банку суми вкладу у розмірі 50 000,00 доларів США. Надана позивачем квитанція №5 від 03 липня 2012 року не доводить факту отримання банком вказаної грошової суми, оскільки на ній відсутні відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ, що суперечить вимогам Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року №174 (далі - Інструкція НБУ №174), а клієнтські виписки від 05 липня 2013 року - не відповідають положенням статей 57, 58 ЦПК України 2004 року.

Зменшуючи розмір суми відсотків за кредитним договором №1 з 7 260,36 до 3 103,45 доларів США, суд апеляційної інстанції виходив того, що відповідно до договору №1 та додаткової угоди до нього від 05 липня 2013 року строк дії вкладу продовжено з 03 липня 2013 року до 03 липня 2014 року включно, а потім (зважаючи на не встановлення факту наявності заяви клієнта, поданої банку в строк не пізніше дня закінчення строку вкладу, про відмову від продовження строку вкладу) - з 03 липня 2014 року до 03 липня 2015 року включно. Заяву позивача про повернення суми вкладу з нарахованими відсотками банком отримано 18 листопада 2014 року, тобто під час дії договору, пролонгованого на період з 03 липня 2014 року до 03 липня 2015 року, тобто вказаний договір достроково розірвано 20 листопада 2014 року. У позові позивач просив стягнути відсотки за договором з 04 лютого 2014 року, тому, зважаючи на межі позовних вимог, до стягнення з банку за договором №1 підлягають відсотки за період з 04 лютого 2014 року по 03 липня 2014 року, виходячи з відсоткової ставки 10,25 річних, у розмірі 2 135,4 доларів США (427,08 доларів США х 5 місяців); за період з 04 липня 2014 року по 20 листопада 2014 року (за чотири місяці 16 днів), виходячи з відсоткової ставки 10,25 річних помноженої на коефіцієнт 0,5, у розмірі 968,05 доларів США - разом за період з 04 лютого 2014 року по 20 листопада 2014 року - 3 103,45 доларів США.

Щодо зменшення суми трьох процентів річних за прострочення грошового зобов'язання за договором №1 з 2 381,40 доларів США до 3 130,05 грн, апеляційний суд зазначив, що договір розірвано 20 листопада 2014 року, однак відповідачем вклад з нарахованими за договором відсотками у загальному розмірі 53 103,45 доларів США (50 000,00 доларів США + 3 103,45 доларів США) позивачу не виплачено, тому зважаючи на зміст позовних вимог (а.с. 2-9, 15, Т. 1) і положення статті 625 ЦК України відповідач має сплатити позивачу три проценти річних за період з 21 листопада 2014 року по 20 січня 2015 року у розмірі 3 130,05 грн (53 103,45 доларів США х 3% : 365 днів х 31 день = 135,3 доларів США х 23,137486 (курс НБУ долара США до гривні станом на 28 грудня 2015 року)).

У січні 2016 року ПАТ «Акцент-банк» звернулось до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2015 року.

29 січня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою ПАТ «Акцент-банк», зупинено виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2015 року в частині задоволення позову до закінчення касаційного провадження.

06 червня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

20 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147?VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на те, що рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду скасувати в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга обґрунтована таким:

- суди не врахували висновків Верховного Суду України, викладених у постановах №6-118цс14 від 29 жовтня 2014 року, №6-4813св14 від 26 березня 2014 року. Дійшли неправильного висновку, що договори №1 та №2 укладено з дотриманням письмової форми договору банківського вкладу, проте договір №1, не містить оригінального підпису голови правління ПАТ «Акцент-банк» Малихіної Н.А. та «мокрого» відбитку печатки банку;

- позивачем не підтверджено знаходження спірних грошових сум на депозитному рахунку;

- позовні вимоги задоволені без урахування умов підпункту 7 пункту 1 договору №1, виходячи з розрахунку заборгованості з процентною ставкою, яка не передбачена депозитним договором у разі дострокового повернення депозиту (в разі наявності належної вимоги про повернення вкладу);

- суди не врахували, що позивач неправильно визначив період прострочення з 04 березня 2014 року, а із заявами про виплату вкладів він звертався 11 листопада та 16 грудня 2014 року; положеннями статті 625 ЦК України передбачено стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, проте на час звернення позивача до суду прострочення не було, оскільки строк дії договору закінчувався 03 липня 2014 року;

- договори №1 та №2 укладено працівниками ПАТ «Акцент-банк» у Криму. Зважаючи на припинення діяльності на території Автономної Республіки Крим та на території міста Севастополя відокремлених структурних підрозділів, зокрема, і ПАТ «Акцент-банк» та, як наслідок, оголошення Автономною некомерційною організацією «Фондом захисту вкладників» про придбання прав (вимог) за вкладами (рахунках), позивач у разі підтвердження ним укладання депозитних договорів з ПАТ «Акцент-банк» мав надати інформацію та документальне підтвердження відсутності на час ухвалення рішення у справі придбання Автономною некомерційною організацією «Фонд захисту вкладників» уповноваженим банком Фонду у нього прав (вимог) за вкладами, повернення яких він вимагає.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частини 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ПАТ «Акцент-банк» оскаржуються в частині задоволення позову, тобто щодо вимог про стягнення коштів за договором №1. Позивач ОСОБА_3 з касаційною скаргою на вказані судові рішення в частині відмови у позові не звертався. На підставі викладеного та статті 400 ЦПК України Верховний Суд перевіряє оскаржувані судові рішення в межах касаційної скарги відповідача.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 03 липня 2012 року ОСОБА_3 і ПАТ «Акцент-банк» укладено договір банківського вкладу договір №1, відповідно до пункту 1 якого ОСОБА_3 передає ПАТ «Акцент-банк» 50 000,00 доларів США на 366 днів до 03 липня 2013 року включно, із виплатою 10,5% річних на перший строк; сплата відсотків здійснюється щомісячно.

Відсотки на суму внеску нараховуються за фактичну кількість днів користування внеском з дня, наступного за днем надходження коштів на депозитний рахунок та включно до дня, який передує дню його повернення (пункт 2 договору №1).

У випадку, якщо в строк не пізніше дня закінчення строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу (письмово у відділення банку або за телефоном клієнтської підтримки) вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, вказаний у пункті 1 цього договору; строк вкладу продовжується багаторазово без явки клієнта до банку (пункт 6 договору №1).

У пункті 7 договору №1 передбачено, що сторони мають право достроково розірвати цей договір відповідно до чинного законодавства, повідомивши про це другу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору. При повернення вкладу за ініціативою клієнта до закінчення строку вкладу, вказаного у пункті 1 цього договору, клієнту повертається сума вкладу і виплачуються проценти за неповний строк вкладу, нараховані за фактичний строк користування вкладом, виходячи з процентної ставки, вказаної в пункті 1 з урахуванням положень пункту 6 цього договору, помноженої на коефіцієнт 0,5.

Згідно з квитанцією №4082553 Tr.N CAGRAGR72480 від 03 липня 2012 року (а. с. 191, Т. 1) ОСОБА_3 внесено на рахунок у ПАТ «Акцент-банк» 50 000,00 доларів США.

05 липня 2013 року сторонами укладено додаткову угоду до договору №1 (а.с. 195, Т. 1) про зміну процентної ставки при пролонгації вкладу, згідно якої строк вкладу за вказаним договором продовжується на 12 місяців з 03 липня 2013 року по 03 липня 2014 року включно; процентна ставка за вкладом на новий строк складає 10,25% річних.

18 листопада 2014 року до ПАТ «Акцент-Банк» надійшло письмове звернення позивача про відсутність наміру продовжувати дію договору №1 та з вимогою про повернення всієї суми вкладу, нарахованих процентів (а.с. 26 - 27, Т. 1). Суму вкладу за договором №1 позивачу не повернуто.

З урахуванням встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, є обґрунтованими їх висновки стосовно того, що надані позивачем оригінали договору №1 та квитанції є належним підтвердженням укладення з відповідачем цього договору банківського вкладу, оскільки вони оформлені відповідно до Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 03 грудня 2003 року №516 (далі - Положення НБУ №516), Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року №492 (далі - Інструкція №492) у редакції чинні на час укладення договору.

Стосовно доводів касаційної скарги щодо невідповідності договору №1 вимогам законодавства, оскільки він не містить оригінального підпису голови правління ПАТ «Акцент-Банк» Малихіної Н.А. та «мокрого» відбитку печатки банку Верховний Суд зазначає таке.

Відповідно до частин першої - третьої статті 207 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (стороною). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Пунктом 1.4 Положення НБУ №516, пунктом 1.9 Інструкції №492, передбачено, що банк зобов'язаний надати клієнту у спосіб, визначений банком та клієнтом, у тому числі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем примірник договору, що дає змогу встановити дату його укладення.

Тому доводи касаційної скарги про недотримання письмової форми договору банківського вкладу №1 є безпідставними і необґрунтованими.

Верховний Суд відхиляє посилання заявника касаційної скарги на те, що позивачем не підтверджено знаходження спірних грошових сум на депозитному рахунку. Судом апеляційної інстанції встановлено, що факт внесення позивачем у касу банку 50 000,00 доларів США підтверджено квитанцією, яка містить необхідні реквізити, зокрема, найменування банку, дату здійснення касової операції, оригінали підписів вкладника та працівника банку, а також оригінал відбитку штампу відділення «Центр обслуговування клієнтів №207» у м. Сімферополі ПАТ «Акцент-банк» із зазначенням МФО 307770. Верховний Суд, як суд касаційної інстанції, відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, не наділений правом вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (частина перша статті 629 ЦК України).

Згідно із статтею 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Статтею 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Пунктом 3.3 глави 3 Положення НБУ №516 передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ/заява про повернення коштів тощо) (далі - вимога) банк зобов'язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім'я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком. Банк зобов'язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Зважаючи на встановлення факту укладення сторонами договору строкового вкладу, звернення позивача з вимогою про повернення належних йому коштів, а також відсутність доказів виконання відповідачем цього зобов'язання, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що за договором банківського вкладу, укладеним сторонами, у банку виникло зобов'язання щодо повернення коштів.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Банк має право відкривати відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо) на території України (частина перша статті 33 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Відповідно до частини третьої статті 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Доводи касаційної скарги про те, що ПАТ «Акцент-банк» на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя не має правових підстав та можливості для здійснення банківської діяльності, у зв'язку з чим банк фактично не мав доступу до свого майна на окупованій території та договорів на цій території, що унеможливило виконання договору, не може бути взято до уваги, оскільки договір банківського вкладу був укладений не з відділенням ПАТ «Акцент-банк», а з ПАТ «Акцент-банк», яка є юридичною особою, і повинно відповідати за своїми зобов'язаннями відповідно до чинного законодавства України.

Оскільки стороною укладеного договору банківського вкладу є ПАТ «Акцент-банк», то згідно зі статтями 526, 631, 651, 653, 1058, 1075 ЦК України зобов'язання за договором має виконувати саме ПАТ «Акцент-банк» як юридична особа. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків за укладеними і дійсними договорами.

Встановивши, що відповідач в установлений строк не повернув позивачу суму банківського вкладу, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про невідповідність дій банку вимогам закону та умовам укладеного з ним договору. Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», оскільки цей закон не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання ним умов договорів банківського вкладу та повернення депозитів за ними.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував особливостей нарахування відсотків на суму вкладу за умови вимоги клієнта достроково повернути кошти вкладу є безпідставними, з огляду на викладені апеляційним судом мотиви стягнення відповідних сум за конкретні періоди.

Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що частково задовольняючи позов в частині стягнення трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України, суд апеляційної інстанції не врахував, що позивач неправильно визначив період прострочення з 04 березня 2014, а також те, що на час звернення позивача до суду прострочення не було, оскільки строк дії договору закінчувався 03 липня 2014 року. Зазначеній обставині суд апеляційної інстанції надав оцінку та виклав мотиви стягнення трьох процентів річних за період з 21 листопада 2014 року по 20 січня 2015 року.

Відповідно до статтею 610, частиною першою статті 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, тому є безпідставним довід касаційної скарги про те, що прострочення зобов'язання не мало місця.

Згідно із встановленими обставинами банк зобов'язався повернути кошти клієнту через два банківських дні після дати розірвання договору. Тобто не повернувши належні позивачу кошти 20 листопада 2014 року (через два банківські дні від дня отримання першої відповідної вимоги клієнта - 18 листопада 2014 року) банк допустив прострочення грошового зобов'язання, яке на момент звернення позивача до суду припинене не було.

Верховний Суд не бере до уваги посилання заявника касаційної скарги на постанови Верховного Суду України №6-118цс14 від 29 жовтня 2014 року, №6-4813св14 від 26 березня 2014 року, оскільки у цих справах питання можливості надання клієнту примірника договору банківського вкладу за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем примірник договору не вирішувалось. Крім того, справа №6-4813св14 розглядалась в касаційному порядку не Верховним Судом України, а Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, за результатами її розгляду прийнято ухвалу, а не постанову.

Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні в частині задоволення позову є правильними та обґрунтованими, прийняті внаслідок повного та належного дослідження всіх доказів, встановлення всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Викладені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку та дійшов обґрунтованих та мотивованих висновків.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення апеляційної інстанції - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2016 року виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2015 року в частині задоволення позову зупинено до закінчення касаційного провадження у справі, тому згідно із положеннями статті 436 ЦПК України їх виконання підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акцент-банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2015 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2015 року в частині задоволення позову.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.А. Стрільчук

Судді: В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В.Ступак

Г.І. Усик