Постанова

Іменем України

09 липня 2018 року

м. Київ

справа № 523/4242/17

провадження № 61-15309св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

заявник - комунальна установа «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я»,

заінтересовані особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси у складі судді Малиновського О. М. та присяжних Могильної О. В. і Могильної Н. М. від 23 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Кононенко Н. А., Сегеди С. М., від 17 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року комунальна установа «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» (далі - КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я») звернулася до суду з заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_4

Заява мотивована тим, що ОСОБА_4 був встановлений діагноз: шизофренія, маячної форми, прогредієнтний перебіг хвороби, загострення. На думку заявника за характером психічного захворювання ОСОБА_4 потребує стаціонарного лікування, оскільки після виписки із лікарні починає вживати алкогольні напої, внаслідок чого стає дратівливим, виносить з будинку речі, на зауваження сестри - ОСОБА_5 не реагує. Зазначене є підставою для примусової госпіталізації.

З урахуванням зазначеного, КУ «Одеський обласної медичний центр психічного здоров'я» просила надати ОСОБА_4 психіатричну допомогу у примусовому порядку.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23 березня 2017 року у задоволенні заяви КУ «Одеський обласної медичний центр психічного здоров'я» про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, суд першої інстанції виходив із того, що КУ «Одеський обласної медичний центр психічного здоров'я» не надала достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення ОСОБА_8 чи виявлення останнім наміру вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або доказів того, що ОСОБА_4 не може самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_5 та КУ «Одеський обласної медичний центр психічного здоров'я» відхилено, ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для госпіталізації ОСОБА_4 до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.

У червні 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення заяви КУ «Одеський обласної медичний центр психічного здоров'я».

Касаційна скарга мотивована тим, що суд при розгляді справи не врахував, що у ОСОБА_4 встановлено психічний розлад, його дії небезпечні як для нього, так і для оточуючих, належне лікування можливе лише в умовах стаціонару, а тому наявні підстави для його примусової госпіталізації до психіатричного закладу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Правом на подання відзиву на касаційну скаргу учасники справи не скористалися.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно із частиною першою статті 279 ЦПК України 2004 року за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

У частинах першій та другій статті 280 ЦПК України 2004 року передбачено, що у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

У справі, що переглядається, встановлено, що на підставі рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 червня 2013 року ОСОБА_4, у зв'язку з виявленим психічним захворюванням, було визнано недієздатним.

На підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2016 року ОСОБА_5 призначено опікуном ОСОБА_4

24 березня 2016 року ОСОБА_4 за заявою ОСОБА_5 був госпіталізований до КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я».

ОСОБА_5 звернулась до КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» про продовження лікування ОСОБА_4 в умовах лікарні.

Згідно з висновком комісії лікарів-психіатрів КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» від 21 березня 2017 року ОСОБА_4 був встановлений діагноз: шизофренія, параноїдальна форма, прогредієнтний перебіг із стабільним вираженим дефектом. У зв'язку з психічним розладом ОСОБА_4, відповідно до рішення Конституційного суду України від 02 червня 2016 року про відповідність Конституції України окремих положень частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу», а також за вказівкою заступника керівника Одеської міської прокуратури № 4, комісія просила застосувати до ОСОБА_4 госпіталізацію до КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» у примусовому порядку.

У вказаному висновку зазначено, що за характером психічного захворювання ОСОБА_4 потребує стаціонарного лікування, так як після виписки із лікарні починає вживати алкогольні напої, внаслідок чого стає дратливим, виносить з будинку речі. На зауваження сестри не реагує, що є підставою для примусової госпіталізації. У відділенні розгублений, всім розповідає про свій рахунок у Швейцарському банку, просить персонал позичити грошові кошти, пропонує вступити у шлюб.

Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом.

Так, прикладом реалізації права на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об'єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.

Такі ж висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме рішення від 28 жовтня 2003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації, рішенні від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров'я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Згідно з статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» (далі - Зкону) кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до статті 4 Закону психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 11 Закону психіатричний огляд проводиться з метою з'ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем - психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутись родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи.

Статтею 14 Закону встановлені вичерпні підстави примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу.

Так, особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Установивши, що заява про госпіталізацію не містить безумовних підстав, передбачених статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», для госпіталізації ОСОБА_4 до психіатричного закладу в примусовому порядку без його усвідомленої згоди, оскільки заявник не надав достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення чи виявлення наміру вчинити ним дії, що становлять безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або доказів того, що ОСОБА_4 неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_4

Матеріали справи містять дані про те, що ОСОБА_4 страждає на психічний розлад, однак даних про тяжкість хвороби та характер її перебігу матеріали справи не містять, зокрема, заявник в одному випадку посилається на маячну форму хвороби, а в іншому - на параноїдальну, що суттєво зменшує можливості суду визначитись, чи досягають психічні розлади ОСОБА_4 рівня, що виправдовують позбавлення його волі шляхом примусової госпіталізації.

З огляду на це, безпідставними є доводи касаційної скарги про наявність підстав для примусової госпіталізації ОСОБА_4 до психіатричного закладу.

Інші доводи та обставини, на які посилається ОСОБА_5 у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта