Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 462/3355/16-ц

провадження № 61-17369св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Львівська дирекція Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 серпня 2016 року у складі судді Ліуша А. І. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р, Ванівського О.М., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» (далі - Львівська дирекція УДППЗ «Укрпошта») про укладення трудового договору та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Свої позовні вимоги позивачобґрунтовував тим, що 17 березня 2016 року ОСОБА_3 звернувся у відділ кадрів відповідача з метою працевлаштування на вільне робоче місце - «сортувальника поштових відправлень та виробів друку» за направленням на працевлаштування Львівського міського центру зайнятості. Відповідач відмовився заповнювати це направлення, заявивши, що позивач встигне пройти відповідний медогляд, а по тому й буде заповнений корінець направлення на працевлаштування. Відповідач видав направлення на обов'язковий медичний огляд, однак медичною установою йому відмовлено в проходженні медичного огляду, оскільки у цьому направленні одночасно вказано такі характеристики умов праці: «нормальні умови праці» та «шкідливі та небезпечні умови праці». В той же день він звернувся до відповідача з метою отримання правильного направлення на медичний огляд, але йому відмовились надати виправлене направлення та відмовились від подальшої розмови. Після цього він направив електронне звернення до відповідача, в якому зазначив про неможливість проходження медичного огляду. Відповідач надав відповідь, що він нібито відмовився від запропонованої вакансії. Проте такі твердження відповідача не відповідають дійсності, оскільки він не відмовлявся від роботи та посади. Вважає відмову відповідача у його працевлаштуванні необґрунтованою, незаконною та протиправною.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати необґрунтованою відмову у прийнятті його на роботу на посаду «сортувальника поштових відправлень та виробів друку»; зобов'язати відповідача прийняти його на роботу на посаду «сортувальника поштових відправлень та виробів друку» із укладенням трудового договору з 17 березня 2016 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 березня по 14 червня 2016 року у розмірі 4 392,28 грн.

Представник Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» позов не визнав та пояснив суду, що 17 березня 2016 року при зверненні позивача до відділу кадрів Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» з метою працевлаштування його було направлено на медичний огляд із метою визначення стану здоров'я працівника та можливості виконання ним професійних обов'язків без погіршення стану здоров'я, що не є порушенням. Проте позивач відмовився від вакансії сортувальника та не надав висновку медичної комісії.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано, а судом не здобуто жодних належних та допустимих доказів відмови відповідача у прийнятті на роботу на посаду «сортувальника поштових відправлень та виробів друку» із укладенням трудового договору.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що між сторонами у справі не було досягнуто згоди щодо умов трудового договору, трудовий договір укладений у письмовій формі не був через ненадання позивачем документів, які є обов'язковими для роботодавця при прийнятті на роботу.

У грудні 2016 року ОСОБА_3подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказує на те, що суди не звернули уваги на те, що відповідно до частини першої статті 22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Суд не вказав у рішенні законних підстав та норму матеріального права, що застосована для встановлення правомірності та обґрунтованості його направлення на медичний огляд. Необґрунтована відмова у прийнятті на роботу має місце не тільки тоді, коли роботодавець прямо зазначає громадянину, що відмовляє у прийнятті на роботу, а й тоді, коли роботодавець створює умови, висуває незаконні вимоги до громадян для прийняття на роботу. Під час здійснення правосуддя суд першої інстанції не додержався принципу законності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

05 січня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про відмову від частини позовних вимог, у якій на підставі частини першої статті 334 ЦПК України 2004 року просив прийняти його відмову від позову в частині його вимог про зобов'язання Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» прийняти його на посаду «сортувальника поштових відправлень та виробів друку» із укладенням трудового договору з 17 березня 2016 року та закрити провадження у справі в цій частині.

У серпні та вересні 2017 року ОСОБА_3 подав до суду письмові пояснення, міркування та доводи.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 408 ЦПК Українинезалежно від того, за касаційною скаргою кого з учасників справи було відкрито касаційне провадження, у суді касаційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони мають право укласти між собою мирову угоду з додержанням правил цього Кодексу, що регулюють порядок і наслідки вчинення цих процесуальних дій. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206 і 207цього Кодексу, суд визнає нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно закриває провадження у справі.

З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та поданої ОСОБА_3 заяви про відмову від позову в частині його вимог про зобов'язання Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» прийняти його на роботу на посаду «сортувальника поштових відправлень та виробів друку» із укладенням трудового договору з 17 березня 2016 року, суд приймає відмову ОСОБА_3 від позову в цій частині та визнає нечинними рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року в цих частинах. У зв'язку із цим провадження у цивільній справі в частині відмови у задоволенні вимог про зобов'язання Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» прийняти ОСОБА_3 на роботу на посаду «сортувальника поштових відправлень та виробів друку» із укладенням трудового договору з 17 березня 2016 року підлягає закриттю.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17 березня по 14 червня 2016 року у розмірі 4 392,28 грн- без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ОСОБА_3 17 березня 2016 року звернувся у відділ кадрів Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» з метою працевлаштування на вільне робоче місце сортувальника поштових відправлень та виробів друку за направленням на працевлаштування Львівського міського центру зайнятості.

Під час співбесіди ОСОБА_3 ознайомлено із режимом роботи на посаді сортувальника поштових відправлень та виробів друку за строковим трудовим договором на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника та запропоновано пройти медичний огляд або за місцем проживання, або у Першій міській поліклініці, із яким підприємство має договір. Направляючи на медичний огляд при прийомі на роботу, який є обов'язковим на цьому підприємстві, дирекція керується Порядком проведення медичних оглядів працівників певних категорій, що затверджено наказом Міністерства охорони здоров'я України від 21 травня 2007 року № 246.

Отримавши направлення на медичний огляд, ОСОБА_3 його не пройшов, оскільки у направленні зазначено характеристику умов праці «нормальні», а нижче - посилання на пункти 3.10 та 6.1.1.2 додатку 4 наказу Міністерства охорони здоров'я від 21 травня 2007 року № 246, а відтак у П'ятій поліклініці м. Львів, куди він звернувся за місцем свого проживання, йому запропонували поміняти направлення із чітким зазначенням характеристики умов праці. При зверненні у відділ кадрів для отримання повторного направлення, там визнали технічну помилку, та запропонували повернути помилково видане направлення та отримати інше, однак ОСОБА_3 відмовився від його отримання.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статі 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Установивши, що позивача не було звільнено без законної підстави та не було незаконно переведено на іншу роботу, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вимоги ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб'єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб'єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв'язку з позовною вимогою, яка пред'являється до нього.

На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб'єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб'єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов'язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов'язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов'язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред'явленим позовом за наявності даних про те, що обов'язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У справі, рішення якої оскаржуються ОСОБА_3, Львівська дирекція Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», не є належним відповідачем, оскільки не є юридичною особою, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та Положенням про Львівську дирекцію Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта». Належним відповідачем у справі є ПАТ «Укрпошта».

Хоча у справі яка переглядається, суди ухвалюючи рішення не звернули уваги на те, що Львівська дирекція Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» не є належним відповідачем у справі, однак установивши вищезазначені фактичні обставини, суд вірно вирішив спір по суті, та відмовив у задоволенні позову, а тому підстав для скасування рішення суду немає, оскільки результат вирішення спору не зміниться.

Докази та обставини, на які скаржник посилався в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 408, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_3 про відмову від позову в частині вимог про зобов'язання Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» прийняти ОСОБА_3 на роботу на посаду «сортувальника поштових відправлень та виробів друку» із укладенням трудового договору з 17 березня 2016 року у цивільній справі № 462/3355/16-цзадовольнити.

Прийняти відмову ОСОБА_3 від позову до Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» в частині вимог про зобов'язання Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» прийняти ОСОБА_3 на роботу на посаду «сортувальника поштових відправлень та виробів друку» із укладенням трудового договору з 17 березня 2016 року.

Визнати нечинними рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року в цій частині.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» в частині вимог про зобов'язання Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» прийняти ОСОБА_3 на роботу на посаду «сортувальника поштових відправлень та виробів друку» із укладенням трудового договору з 17 березня 2016 року закрити.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик