Провадження №2/524/58/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2018 року Автозаводський районний суд м. Кременчука у складі:

головуючого - судді - Кривич Ж.О.,

з участю секретаря судового засідання - Коваль Т.М.,

представників учасників справи - представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчук цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири удаваним, про визнання квартири спільним майном подружжя та її поділ,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання майна спільним та про його поділ. Змінивши та зменшивши позовні вимоги (а.с. 60, 91), ОСОБА_5 остаточно просила суд про наступне: визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1, визнати квартиру спільним майном подружжя та визнати за нею право на ? частку спірної квартири.

Позовні вимоги обґрунтовані такими доводами:

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 1994 року по 15 лютого 2016 року. У 1996 році подружжя придбало за 9 000 доларів США спірну квартиру, дізнавшись про її продаж через оголошення у «Приватній газеті». Про те, що квартира на ім'я відповідача ОСОБА_4 була оформлена не за договором купівлі-продажу, а на підставі договору дарування, позивач дізналася тільки після розірвання шлюбу, коли відповідач став вимагати, щоб вона пішла з квартири. Вважала укладений договір дарування удаваним правочином, який приховав договір, який насправді було укладено - договір купівлі-продажу квартири. Наголошувала, що ОСОБА_4 не був знайомим з продавцем квартири, не доводився йому родичем, що само по собі достатньо підтверджує удаваність укладеного договору дарування квартири.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Посилався, серед іншого, на правову позицію ВСУ, висловлену у Постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 (а.с. 62-69).

ОСОБА_4 позов не визнав. У відзиві зазначив, що позивач не надала жодного належного та допустимого доказу того, що договір дарування між дарувальником ОСОБА_6 та ним, як обдарованою особою, укладений з метою приховати договір купівлі-продажу. Посилаючись на статтю 627 ЦК України, пояснив, що сторони, будучи вільними в укладенні договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору, досягли згоди щодо всіх істотних умов правочину і уклали саме договір дарування. На думку ОСОБА_4, відповідач не надала доказів наявності у них, як у подружжя, спільних коштів, достатніх для придбання квартири (а.с. 103).

ОСОБА_4 також вважав пропущеними строки позовної давності і у письмовій заяві від 21 березня 2018 року (а.с. 109) просив суд про застосування наслідків пропуску строку.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечував із зазначених підстав і наводив як приклад вирішення аналогічної справи Постанову Верховного Суду України від 11 квітня 2018 року у справі № 154/234/16.

Представник третьої особи ОСОБА_7 подав письмове клопотання про розгляд справи у відсутність третьої особи (а.с. 131).

Провадження у справі було відкрито ухвалою судді від 16 лютого 2017 року (а.с. 23). За клопотанням представника відповідача про витребування доказів ухвалою суду від 10 квітня 2017 року (а.с. 37) були витребувані докази від КП «Кременчуцьке МБТІ», регіональних підрозділів Держгеокадастру та банківських установ. За заявою ОСОБА_3 (а.с. 91) частину позовних вимог суд залишив без розгляду (ухвала суду від 16 березня 2018 року, а.с. 105). Ухвалою суду від 16 березня 2018 року за клопотанням представника відповідача до участі у справі як третю особу залучено приватного нотаріуса Кременчуцького нотаріального округу Веселовського А.Г.

Вислухавши пояснення учасників справи та дослідивши надані ними письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи:

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 1994 року по 15 лютого 2016 року. Мають повнолітнього сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. 11 квітня 1996 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 уклали договір дарування, на підставі якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_4 прийняв у дар трикімнатну квартиру АДРЕСА_2. Договір посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького нотаріального округу Веселовським А.Г. (а.с. 35). Ця квартира належала дарувальнику на підставі свідоцтва на право особистої власності на квартиру, виданого Кременчуцьким УЖКГ виконкому Кременчуцької міської ради 21 березня 1996 року за № 118. За версією позивачки цей договір був удаваним, оскільки приховував справжню угоду купівлі-продажу цієї квартири нею та ОСОБА_4 за спільні кошти в сумі 9 000 доларів США у ОСОБА_6

Удаваність правочину позивач підтверджує показаннями свідків. Так, ОСОБА_10 - дочка дарувальника - пояснила, що на момент укладення договору їй виповнилось 4 роки. Коли вона подорослішала, від батьків дізналася, що через проблеми з її здоров'ям вони продали квартиру, щоб переїхати у сільську місцевість. ОСОБА_11 - дружина дарувальника - ці обставини підтвердила, повідомила, що про продаж квартири дали оголошення, прийшли покупці - позивачка з чоловіком, квартиру продали їм за 8 тисяч доларів США. Місце знаходження чоловіка в даний час їй невідомо. Кілька років тому він зник, про що вона повідомила органи поліції. В судовому порядку ОСОБА_6 безвісно відсутнім не визнавався.

Інших доказів на підтвердження заявлених вимог суду не надано.

Спірні правовідносини врегульовані положеннями цивільного законодавства України. На час укладення угоди діяв ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Статтею 224 ЦК Української РСР передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі (частина друга статті 58 ЦК Української РСР).

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (постанова втратила чинність на підставі постанови Верховного СудуУкраїни від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»), встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до частини другої статті 58 ЦК Української РСРвизнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі.

У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Таким чином, за умови доведеності позивачем удаваності договору дарування суд зобов'язаний застосувати правила, що регулюють угоду купівлі-продажу при вирішенні іншого конкретного спору (поділ спадкового майна, оспорювання подальших правочинів, укладених щодо спірного нерухомого майна).

Заявляючи вимоги про визнання правочину удаваним, позивач має довести сам факт укладання удаваного правочину; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Посилання позивача про те, що вони сплатили ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 9 000,00 доларів США частково підтвердила його дружина ОСОБА_11, хоча й назвала меншу суму вартості квартири. Проте, інших доказів на підтвердження оплатності вчиненого правочину суду не надано, в тому числі і доказів того, що подружжя мало кошти на придбання квартири. ОСОБА_6 судом не допитувався, а його ж дружина стороною оспорюваної угоди не була.

Відповідно до роз'яснень, які викладені в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» факт укладення удаваного правочину та виконання зобов'язань за таким правочином не може доводитися показаннями свідків. Так, при вирішенні питання про визнання угоди недійсною суду необхідно враховувати, зокрема, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених статтею 27 ЦПК України засобами доказування, якщо інше не передбачено законом (наприклад, стаття 376 ЦК Української РСР). Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь.

Такі ж роз'яснення надані у пункті 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК України).

Підставою для скасування Верховним Судом України судових рішень про відмову у задоволенні позову у справі №6-1026цс/16, на яку посилається позивачка, було те, що суди безпідставно не взяли уваги юридичні факти, з якими закон пов'язує певні правові наслідки. Так, продавець квартири визнав факт розміщення оголошення саме про продаж квартири, сторони знімали кошти з депозитних рахунків на придбання квартири, підтверджувався факт отримання відповідачем грошей у позику на придбання квартири і т.і. Отже, обставини зазначеної справи не є тотожними з тими, які встановлені у справі, яка вирішується.

Суд вище зазначив, що ніяких інших доказів, крім показань свідків, позивачкою не надано, що унеможливлює встановлення іншої спрямованості волі сторін ніж та, що передбачена оспорюваним правочином, та настання між ними інших прав та обов'язків, ніж ті, що випливають з договору дарування. Сам по собі факт укладення договору дарування нерухомого майна між сторонніми особами не має наслідком визнання такого правочину завжди удаваним.

Відповідач, у свою чергу, не надав суду переконливих доказів того, що позивач пропустила строк позовної давності. ОСОБА_3 зареєстрована у спірній квартирі і, принаймні до розірвання шлюбу з відповідачем у лютому 2016 року, постійно проживала у ній.

Інші позовні вимоги - про визнання квартири спільним майном та про її поділ - мають похідний характер і залежать від вирішення вимоги про визнання договору дарування удаваним правочином.

Суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у зв'язку з їх недоведеністю.

На підставі викладеного, відповідно до статей 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4

- про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_3, укладеного 11 квітня 1996 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, удаваним,

- про визнання квартири спільним майном сторін та

- про її поділ шляхом визнання за позивачем права власності на ? частку спірної квартири - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Полтавської області через Автозаводський районний суд м. Кременчук.

Зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення - 30.07.2018 року.

Суддя