Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 686/24947/14-ц

провадження № 61-9758св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Товариство з обмеженою відповідальністю «Атланта «Хмельницький»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2016 року у складі судді Карплюка О. І. та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Юзюка О. М., Ярмолюка О. І., Власенка О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Атланта «Хмельницький» (далі - ТОВ «Атланта «Хмельницький», Товариство) про стягнення коштів. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалася на те, що 01 грудня 2011 року між нею та ТОВ «Атланта «Хмельницький», директором якого на той час була ОСОБА_5, укладений договір № 2/1 про надання послуг. За умовами вказаного договору ТОВ «Атланта «Хмельницький» зобов'язалося надати інформаційно-посередницькі послуги щодо продажу їй квартири АДРЕСА_1 власником якої був ОСОБА_7, в результаті чого мало відбутися укладення і нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу вищевказаного об'єкта нерухомості. Сторонами договору визначено, що Товариство отримує за надані послуги 12 800 грн (еквівалент 1 600 доларів США), з яких 1 600 грн (еквівалент 200 доларів США) - завдатковий платіж, що підлягав сплаті в момент підписання договору, та 11 200 грн (еквівалент 1 400 доларів США) - залишок вартості послуг, що підлягав сплаті в момент укладання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири. Однак квартира, що була предметом договору, була продана іншій особі, хоча кошти за надання послуг у розмірі 12 800 грн (еквівалент 1 600 доларів США) ОСОБА_5 отримала, що власноручно посвідчила в її примірнику договору. На її вимогу від 07 серпня 2012 року повернути кошти відповідач не відреагувала. Оскільки послуга за договором від 01 грудня 2011 року № 2/1 не надана, то відповідач безпідставно заволоділа її коштами. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила стягнути з ОСОБА_5 25 199,36 грн, що станом на 13 листопада 2014 року еквівалентно 1 600 доларам США, а також понесені судові витрати.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2016 року позов задоволено частково. Стягнено з ТОВ «Атланта «Хмельницький» на користь ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 40 631,36 грн, що за курсом Національного банку України станом на 17 травня 2016 року еквівалентно 1 600 доларів США, витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, в сумі 240 грн та судовий збір у сумі 251,10 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що 31 травня 2012 року правовідносини щодо грошових зобов'язань виникли лише між ОСОБА_8 та ТОВ «Атланта «Хмельницький», а тому заборгованість має бути стягнена саме з цього Товариства.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 31 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення по відмову в задоволенні позову.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивачем обрано не достатньо обґрунтований спосіб захисту своїх прав, оскільки чинність договору про надання інформаційно-посередницьких послуг з ТОВ «Атланта «Хмельницький» унеможливлює задоволення позову про стягнення отриманих за цим договором коштів.ОСОБА_5 не може нести цивільно-правову відповідальність за цим договором, оскільки вона діяла від імені юридичної особи.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог до ОСОБА_5 у повному обсязі.

Касаційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що суди попередніх інстанції безпідставно відмовили їй у задоволенні позову до ОСОБА_5 на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки вона, не маючи правових підстав, заволоділа її коштами. Встановлені у постанові Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2012 року та ухвалі Вінницького апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2012 року у справі № 2270/4911/12 за позовом ТОВ «Атланта «Хмельницький» до Державної податкової інспекції у місті Хмельницькому про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 08 червня 2012 року № /2046, якими відмовлено в задоволенні зазначеного позову, обставини підтверджують правильно обраний нею спосіб захисту та підстави пред'явлення позову саме до ОСОБА_5 як особи, що безпосередньо заволоділа її коштами. У справі встановлено, що ТОВ «Атланта «Хмельницький» коштів за договором про надання послуг не отримувало.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

ОСОБА_5 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила її відхилити, а оскаржувані рішення залишити без змін, посилаючись на те, що питання про застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин вже було предметом касаційного перегляду, а тому суди дійшли правильного висновку, що відсутні підстави для застосування вищезазначеної правової норми, так як ОСОБА_5 у спірних відносинах діяла як керівник юридичної особи та від її імені, а тому жодних правовідносин між нею як фізичною особою та позивачем не існувало.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 лютого 2018 року справу № 686/24947/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 01 грудня 2011 року між ОСОБА_8 та ТОВ «Атланта «Хмельницький» укладено договір, за яким Товариство зобов'язалося надати позивачу інформаційно-посередницькі послуги щодо купівлі (продажу) квартири № 17 у місті Хмельницькому по вулиці Вайсера, 27. Вартість вказаних послуг становила 12 800 грн, які були сплачені позивачем 09 грудня 2011 року. Цим договором передбачено грошовий еквівалент вказаної суми, що відповідає 1 600 доларам США.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною першою статті 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок іншої особи поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, незалежно від того, чи було це результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними. У ОСОБА_5 як фізичної особи не настала цивільно-правова відповідальність за договором про надання послуг, оскільки вона при отриманні коштів діяла від імені юридичної особи ТОВ «Атланта «Хмельницький», що встановлено постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2012 року та ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2012 року у справі № 2270/4911/12 за позовом ТОВ «Атланта Хмельницький» до Державної податкової інспекції у місті Хмельницькому про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 08 червня 2012 року № /2046.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до статей 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно з частиною третьою, четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи ОСОБА_9 про те, що факт отримання коштів ОСОБА_5 підтверджується судовими рішеннями у справі № 2270/4911/12, є безпідставними, так як у вказаній справі не було встановлено, що кошти за договором про надання послуг від 01 грудня 2011 року № 2/1 були отримані саме ОСОБА_5 як фізичною особою, а лише було підтверджено порушення нею як керівником Товариства вимог законодавства у зв'язку з неоприбуткуванням готівкових коштів, отриманих від позивача.

ОСОБА_4 не довела, що ОСОБА_5 безпідставно отримала кошти та зберігає їх, так як сторонами за договором про надання послуг від 01 грудня 2011 року № 2/1 були позивач та ТОВ «Атланта «Хмельницький», від імені якого діяла ОСОБА_5, а тому правильним є висновок апеляційного суду про відсутність підстав для стягнення вказаних коштів із ОСОБА_5

Заперечень на рішення апеляційного суду в частині відмови у стягненні грошових коштів з ТОВ «Атланта «Хмельницький» позивачем не наведено, а підстав для виходу за межі доводів касаційної скарги, передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України, Верховним Судом не встановлено.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 316 ЦПК України 2004 року правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване рішення апеляційного суду відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Оскільки апеляційним судом рішення суду першої інстанції скасоване у повному обсязі, вимоги заявника про скасування рішення місцевого суду не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов