Номер провадження: 22-ц/785/2188/18
Номер справи місцевого суду: 504/3684/15-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.

з участю секретаря Урум Т.В.

за участі: позивачки ОСОБА_2 і її представника, представників відповідача ОСОБА_3 державного аграрного технікуму

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 державного аграрного технікуму на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 травня 2017 року (суддя Рідник І.Ю.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 державного аграрного технікуму про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

29.09.2015 року ОСОБА_2 звернулась із позовом про поновлення на роботі і просила: скасувати наказ №270 від 01.09.2015 року про її звільнення з посади завідуючого господарством; поновити її на роботі завідуючим господарством у ОСОБА_3 державному аграрному технікуму (далі-Петрівський технікум) та стягнути на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано наступним.

Позивачка працювала у ОСОБА_3 технікумі на протязі 30 років, останні 14 років на посаді завідуючої господарством. Звільнення вважає незаконним, оскільки фактично ніякого скорочення штату, затвердженого Міністерством освіти та науки, у відповідача в 2015 році не відбулось.

Уточнивши вимоги, позивачка додатково зазначила про те, що: звільнення мало місце з порушенням норм трудового законодавства, оскільки з грудня 2015 року по лютий 2016 року на її посаді працювала ОСОБА_4, а з лютого 2016 року на її посаді працює ОСОБА_5; із наказом яким працівників попереджували про наступне звільнення її ознайомлено не 01.07.2015 року, а лише 06.07.2015 року; притягнення до дисциплінарної відповідальності і оголошення догани наказом від 12.06.2015 року вона має намір оспорити в суді; вона отримала вихідну допомогу лише у розмірі одного середньомісячного заробітку; акт про відмову отримати трудову книжку 01.09.2015 року сфальсифіковано, оскільки цього дня вона була на роботі; з роботи її звільненого із порушенням ст. 43 КЗпП України, оскільки засідання профспілкового комітету відбулося 01.09.2015 року за її відсутності.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 26.05.2017 року позов задоволено: суд скасував наказ №270 від 01.09.2015 року про звільнення позивачки з 01.09.2015 року за п.1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штатів), поновив позивачку на посаді завідуючої господарством і стягнув з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.09.2015 року по 26.05.2017 року у розмірі 66 115,04 гривень з утриманням з цієї суми вихідної допомоги, суми прибуткового податку та інших обовязкових платежів, в тому числі страхових внесків. З відповідача на користь держави суд стягнув судові витрати у вигляді судового збору.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 технікуму просить рішення суду першої інстанції скасувати і постановити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_3 технікуму зазначає наступне: висновки суду, що відповідач не надав доказів на підтвердження факту скорочення штатів станом на час звільнення позивачки через те, що штатний розпис на затвердження до Міністерства освіти і науки України (далі-МОН) надіслано 11.12.2015 року безпідставні, оскільки, відповідно до ст. 64 ч.3 ГК України, лише підприємство має право самостійно визначати свою організаційну структуру, чисельність працівників та штатний розпис; на виконання листа МОН від 26.03.2015 року про доцільність скорочення чисельності працівників 12.05.2015 року відповідач видав наказ №114 про внесення змін до штатного розпису, що стало підставою скорочення посад завідуючого господарством з 3/х штатних посад завідуючого господарством до 2/х; суд безпідставно не взяв до уваги акт від 01.07.2015 року про відмову позивачки від ознайомлення із наказом №182 від 01.07.2015 року про попереднє звільнення; суд першої інстанції багато часу приділяв увагу діям профспілкової організації, не зазначивши у рішенні в чому полягають порушення профспілки під час розгляду питання про звільнення працівників технікуму у звязку зі скороченням штату; відповідно до ст. 43 ч.9 КЗпП України, навіть за відсутності в рішенні профспілки обґрунтувань відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору, відповідач мав право звільнити працівника без згоди профспілки, крім того, якщо рішення профспілки відсутнє, суд зупиняє провадження у справі і запитує згоду на звільнення працівника у профспілці і після отримання відповіді розглядає спір по суті; навіть, якщо згода профкому на звільнення працівника до його звільнення не запитувалась, така згода може бути отримана судом пізніше; суду надано право поновити працівника на роботі лише у разі звільнення без законної підстави, а порушення порядку звільнення саме по собі, відповідно до ст. 235 КЗпП України, не визнається підставою для звільнення; рішенням профспілкового комітету від 01.09.2015 року погоджено звільнення позивачки з підстав скорочення посади завідуючої господарством, крім того, профспілка обговорювала порушення позивачкою фінансової дисципліни за результатами перевірки за період з 2012 року по 2015 рік; непорозуміння позивачки із колишнім керівництвом технікуму були лише з причин порушення позивачкою фінансової дисципліни під час здійснення нею своїх трудових обовязків; суд першої інстанції необґрунтовано затягнув розгляд справи, а створені перешкоди та навмисні дії сторони позивача були спрямовані на затягування розгляду справи, на які суд першої інстанції належним чином не реагував; стороною позивача штучно створювалися умови розгляду іншого предмету доказування; включення в предмет доказування зайвих фактів, тобто таких, які не мають юридичного значення для вирішення справи, призвело до безпідставного затягування судом першої інстанції судового процесу, порушення процесуальних строків; заявлені стороною позивача докази не є належними; перевантаження справи зайвими доказами, що не стосуються предмету доказування, призвело до зловживань з боку позивачки і її представника і ці дії надали позивачці можливість збільшувати розмір відшкодування за заявленими вимогами; про упереджене ставлення суду першої інстанції свідчить і тривале виготовлення повного тексту рішення суду.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

В запереченнях на апеляційну скаргу позивачка зазначила: 12.05.2015 року відповідач видав наказ №114 про внесення змін до штатного розпису із посиланням на лист МОН від 26.03.2015 року, тоді як зазначений лист відповідач отримав 27.06.2015 року; в штатному розписі значиться 2 одиниці завідуючого господарством; на період видачі наказу від 12.05.2015 року, у відповідача не було затвердженого МОН штатного розпису, про що свідчать записи в журналі реєстрації вхідної кореспонденції; наказ №114 від 12.05.2015 року видано заднім числом у вересні, штатний розпис та фонд заробітної плати до МОН не подавався і не затверджувався МОН, про що свідчить лист начальника управління Державної інспекції навчальних закладів України від 05.10.2017 року; після звільнення на її посаді працювали 2 особи, з 28.12.2015 року ОСОБА_4, а з 01.02.2016 року ОСОБА_5; 01.07.2015 року відповідач видав наказ про попередження стосовно можливого звільнення за скороченням штату через зменшення педагогічного навантаження та економії державних коштів і яким чином позивачка опинилась у списку педагогів, не зрозуміло; на час видачі наказу 01.07.2015 року більша частина викладачів була у відпустці, тому вони зявились за викликом відповідача 06.07.2015 року для ознайомлення із наказом, позивачка також була ознайомлена з цим наказом лише 06.07.2015 року; акт від 01.07.2015 року про відмову позивачки ознайомитись із наказом від 01.07.2015 року не відповідає дійсності і сфабрикований; на засіданні профкому 01.07.2015 року питання стосовно позивачки не розглядалось; відповідач безпідставно посилається на ст. 42 КЗпП України та наголошує про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності, оскільки відносно позивачки не відкривалось кримінальне провадження; про існування наказу №157 від 12.06.2015 року і оголошення догани позивачці стало відомо лише у судовому засіданні 17.02.2016 року; до 12.06.2015 року позивачка працювала завідуючою господарством і не мала відношення до пожежі в приміщенні навчального корпусу; відповідач не звертався до профкому із поданням про звільнення позивачки з підстав ст. 40 п.1 КЗпП України, а з протоколу засідання профкому від 01.09.2015 року вбачається, що розглядався наказ №270 від 01.09.2015 року про звільнення позивачки, при цьому, відповідач звертався із поданням про звільнення з підстав ст. 41 ч.2 КЗпП України; позивачку не запрошували 01.09.2015 року на засідання профкому і її звільнено з порушенням вимог ст. 43 КЗпП України; акт від 01.09.2015 року про відмову отримати трудову книжку також сфабрикований, оскільки у цей день позивачка була на роботі; ствердження відповідача, що позивачка і її представник затягували розгляд справи безпідставні через те, що суд вимагав у відповідача оригінали документів профспілкового комітету, однак представник відповідача кожного разу надавав у судові засідання копії документів, які вимагав суд; оскільки позивачку звільнено з порушенням чинного законодавства, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судами першої інстанції та апеляційної інстанцій встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

З березня 2003 року по вересень 2014 року позивачка працювала уОСОБА_3 технікуму керуючою навчально-дослідним господарством, а наказом №204 від 15.09.2014 року по ОСОБА_3 технікуму позивачку ОСОБА_2 переведено на посаду завідуючої господарством (а.с.17,18,212,213, 213 зворот-216).

Відповідно до штатного розпису ОСОБА_3 технікуму, станом на 01.01.2015 року, були наявні 2 штатні посади завідуючого господарством (Загальний фонд, а.с.87), а також 1 штатна посада завідуючого господарством (Спеціальний фонд, а.с.88), тобто всього 3 штатні посади завідуючого господарством (а.с.85-88).

12.05.2015 року відповідач видав наказ №114 про внесення змін до штатного розпису про скорочення чисельності працівників ОСОБА_3 технікуму, зокрема 1 з 3 посад завідуючого господарством (а.с.32).

Листом МОН від 26.03.2015 року керівників вищих навчальних закладів 1-1V рівнів акредитації та професійно-технічних навчальних закладів, із посиланням на складну фінансову-економічну ситуацію в країні, просили надати інформацію щодо зменшення кількості штатних посад навчального закладу станом на 01.04.2015 року у порівнянні з кількістю штатних посад на 01.01.2015 року, а також про кількість працівників, які звільнились у звязку із прийняттям Закону України від 02.03.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» станом на 01.04.2015 року (а.с.31).

01.07.2015 року відповідач видав наказ №192 «Про попередження про можливе звільнення у звязку із скороченням», яке, у тому числі, стосувалось ОСОБА_2 (а.с.19).

Згідно даних про ознайомлення із наказом від 01.07.2015 року, які містяться на зворотньому аркуші наказу, позивачка ОСОБА_2 ознайомлена із наказом №192 від 01.07.2015 року «Про попередження про можливе звільнення у звязку із скороченням» 06.07.2015 року (а.с.19 зворот, а.с. 33 зворот).

01.07.2015 року відповідач повідомив профспілковий комітет про можливе звільнення 11 працівників з 01.09.2015 року, зокрема позивачки ОСОБА_2, яке було прийняте до відома (а.с.59,62-64).

01.09.2015 року відповідач звернувся до профспілкового комітету про дачу згоди на звільнення позивачки за п.2 ст. 41 КЗпП України (а.с. 65).

Рішенням профспілкового комітету №24 від 01.09.2015 року надано згоду на звільнення позивачки без визначення підстав звільнення (а.с.66-68).

Станом на 01.09.2015 року в ОСОБА_3 технікуму була наявна лише одна вакантна посада посада бібліотекара, яка вимагає від кандидата на її заміщення відповідної спеціальної кваліфікації, а саме: спеціальної бібліотечної або педагогічної освіти (а.с.77,222-224).

Наказом № 270 від 01.09.2015 року позивачку звільнено з роботи за ст. 40 ч.1 п.1 КЗпП України (скорочення штатів) з виплатою вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України, з яким позивачку ознайомлено 02.09.2015 року (а.с.5,39, а.с.39 зворот,219).

02.09.2015 року позивачка отримала трудову книжку (а.с.54).

29.09.2015 року позивачка звернулась із позовом до суду, стверджуючи про порушення відповідачем її трудових прав під час прийняття рішення про звільнення (а.с.3,4).

На підставі ухвали апеляційного суду Одеської області від 30.11.2017 року, суд апеляційної інстанції звернувся до профспілкового комітету ОСОБА_3 технікуму для вирішенням останнім питання про дачу згоди на звільнення позивачки ОСОБА_2 за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.175-177).

Відповідно до протоколу засідання профспілкового комітету ОСОБА_3 технікуму №39 від 25.01.2017 року, яке проведено з участю ОСОБА_2, прийнято рішення про дачу згоди на звільнення ОСОБА_2 за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.193-196).

З наданих суду апеляційної інстанції копій штатних розписів ОСОБА_3 технікуму вбачається, що протягом 2015-2016 років у відповідача дійсно мало місце скорочення чисельності штату працівників, у тому числі посад завідуючий господарством. Так, станом на 01.01.2016 року (після звільнення позивачки) у відповідача наявна 1 штатна посада завідуючого господарством (Загальний фонд) і 1 штатна посада завідуючого господарством (Спеціальний фонд), тобто всього 2 штатні посади завідуючого господарством, тоді як станом на 01.01.2015 року і на 01.09.2015 року (на час звільнення позивачки) у відповідача були наявні 3 штатні посади завідуючого господарством, а станом на (а.с.86-88,181-192).

На спростовування доводів позивачки, які містяться у запереченнях на апеляційну скаргу, представники відповідача додатково надали суду апеляційної інстанції накази про переміщення по роботі і звільнення стосовно ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.206-211).

Між сторонами виникли правовідносини, повязані із розірванням трудового договору з підстав скорочення штатів, які регулюються нормами КЗпП України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, вирішуючи спір і задовольняючи позов у повному обсязі виходив з того, що звільнення відбулося із порушенням чинного законодавства, оскільки відповідач не надав доказів, що на час звільнення позивачки з роботи за скороченням штатів в установі дійсно відбулося скорочення чисельності працюючих, при цьому, штатний розпис на 2015 року на затвердження до МОН подано 11.12.2015 року, крім того, позивачка не була присутня на засіданні профспілкового комітету 01.09.2015 року, цього дня профспілковий комітет не розглядав питання про надання згоди на звільнення позивачки, а розглядався вже виданий наказ про звільнення позивачки, відповідач не запропонував іншу роботу в ОСОБА_3 технікуму і не повідомив служби зайнятості про наступне вивільнення працівника (а.с.132-134).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Гарантіями забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно із п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначенийневизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положення ч.2 ст. 40 КЗпП України визначають, що звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Зважаючи на викладене, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.1 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Суд, вирішуючи спір, повязаний зі звільненням відповідно до п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, повинен зясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч.1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Судом апеляційної інстанції встановлено і підтверджується належними та допустимими доказами, що через зменшення педагогічного навантаження, з метою економії державних коштів, на виконання листа МОН та у звязку із виробничою необхідністю з 01.09.2015 року внесені зміни до штатного розпису ОСОБА_3 технікуму про ліквідацію 1 штатної одиниці «завідуючого господарством», а саме, штатної одиниці завідуючої господарством, яку займала позивачка ОСОБА_2В.(а.с.31-33).

06.07.2015 року позивачка ОСОБА_2 ознайомлена із наказом №182 від 01.07.2015 року про її наступне вивільнення, про що стверджувала сама позивачка і що підтверджується записами на зворотньому аркуші листа, на якому викладено наказ (а.с.33, 33 зворот).

В період з липня по вересень 2015 року, тобто по день звільнення позивачки, в штаті відповідача була наявна вакантна посада бібліотекара, проте позивачка не відповідала жодним кваліфікаційним вимогам цієї посади (за освітою, досвідом роботи, спеціальним знаннями та вміннями).

Зважаючи на те, що у відповідача дійсно мало місце скорочення штату працівників, зокрема у вересні 2015 року скорочено посаду завідуючого господарством, яку займала позивачка, що підтверджується належними та допустимими доказами, які надавались суду першої інстанції і додатково суду апеляційної інстанції (штатний розпис станом на січень 2016 року), висновок суду першої інстанції, що відповідач не довів, що у нього дійсно відбулося скорочення чисельності працюючих, ґрунтується не неповно з'ясованих обставинах справи і не відповідає дійсним обставинам справи.

Посилання суду в рішення лише на ту обставину, що штатний розпис на 2015 року на затвердження до МОН подано 11.12.2015 року, також не є підставою для ствердження, що скорочення чисельності штату в дійсності не відбулося.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, також виходив з того, що позивачка не була присутня на засіданні профспілкового комітету 01.09.2015 року, цього дня профспілковий комітет не розглядав питання про надання згоди на звільнення позивачки, а розглядався вже виданий наказ про звільнення позивачки, крім того, відповідач не запропонував іншу роботу в ОСОБА_3 технікуму й не повідомив службу зайнятості про наступне вивільнення працівника (а.с.134).

За змістом ст. 43 ч.ч.1, 9 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Всупереч ст. 43 КЗпП України, суд першої інстанції, стверджуючи про відсутність розгляду питання профспілковим комітетом про звільнення позивачки з підстав ст. 40 ч.1 п.1 КЗпП України, не зупинив провадження у справі і не звернувся до профспілкової організації із запитом щодо дачі згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, за наявності сумнівів щодо дачі згоди виборним органом первинної профспілкової організації на звільнення позивачки з підстав ст. 40 ч.1 п.1 ЦПК України, у листопаді 2017 року зупинив провадження у даній справі і звернувся із відповідним запитом (а.с.175-177).

У лютому 2018 року суд апеляційної інстанції отримав рішення профспілкового комітету від 25.01.2019 року про дачу згоди на звільнення позивачки з підстав ст. 40 ч.1 п. КЗпП України (а.с.195,196).

Встановлено і підтверджується належними та допустимим доказами, що на день звільнення в штаті відповідача була наявна лише вакантна посада бібліотекара, якій позивачка не відповідає за освітою, досвідом роботи та спеціальними знаннями.

Сам по собі факт неповідомлення служби зайнятості про наступне вивільнення працівника, при вирішенні спору, повязаного зі звільненням відповідно до п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, не є порушенням вимог закону, яке дає підстави для поновлення особи на роботі.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Аргументи і доводи апеляційної скарги представника відповідача суд апеляційної інстанції взяв до уваги, оскільки дійшов висновку, що у відповідача дійсно мало місце скорочення штатів, зокрема посади, яку займала позивачка, у відповідача не було вакантних посад, які могла зайняти позивачки і наявна згода профспілкового комітету на звільнення позивачки.

Доводи позивачки у запереченнях на скаргу про те, що: 12.05.2015 року відповідач видав наказ №114 про внесення змін до штатного розпису із посиланням на лист МОН від 26.03.2015 року, який отримано 27.06.2015 року, в штатному розписі значиться 2 одиниці завідуючого господарством і на період видачі наказу від 12.05.2015 року, у відповідача не було затвердженого МОН штатного розпису, наказ №114 від 12.05.2015 року видано заднім числом у вересні, а штатний розпис та фонд заробітної плати до МОН не подавались не затверджувались МОН; на посаді позивачки працювали 2 особи, з 28.12.2015 року ОСОБА_4, а з 01.02.2016 року ОСОБА_5; 01.07.2015 року відповідач видав наказ про попередження стосовно можливого звільнення за скороченням штату через зменшення педагогічного навантаження та економії державних коштів і не зрозуміло чому позивачка опинилась у списку педагогів; на засіданні профкому 01.07.2015 року питання стосовно позивачки не розглядалось; відповідач безпідставно посилається на ст. 42 КЗпП України та наголошує про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності, оскільки відносно позивачки не відкривалось кримінальне провадження; до 12.06.2015 року позивачка працювала завідуючою господарством і не мала відношення до навчального корпусу та до пожежі в приміщенні навчального корпусу; акт від 01.09.2015 року про відмову отримати трудову книжку також сфабрикований, оскільки у цей день позивачка була на роботі, - не заслуговують на увагу.

Підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (ст. 62 ч.1, 64 ч.3 ГК України).

З матеріалів справи вбачається, що штатний розпис станом на 01.01.2015 року підписаний виконуючим обовязки директора ОСОБА_3 технікуму ОСОБА_7

Лист МОН від 26.03.2015 року має ознаки рекомендацій, оскільки з його змісту вбачається, що через складну фінансову-економічну ситуацію в країні, МОН просить надати інформацію щодо зменшення кількості штатних посад навчального закладу станом на 01.04.2015 року у порівнянні з кількістю штатних посад на 01.01.2015 року, а також про кількість працівників, які звільнились у звязку із прийняттям Закону України від 02.03.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» станом на 01.04.2015 року (а.с.31).

Сам по собі факт несвоєчасного затвердження /неподання на затвердження/ МОН штатного розпису ОСОБА_3 технікуму на 2015 рік, за наявності належних і допустимих доказів того, що у відповідача дійсно відбулося скорочення посади, яку займала позивачка, не є підставою для прийняття рішення про поновлення позивачки на роботі.

Несвоєчасне проходження процедури затвердження штатного розкладу МОН, у даному випадку, може бути підставою для притягнення посадових осіб ОСОБА_3 технікуму, відповідно до ст. 265 КЗпП України, до дисциплірнаної відповідальності.

З матеріалів справбачається, що на час звільнення позивачки у штатному розписі відповідача залишилось 2 посади завідуючого господарством.

При цьому, ОСОБА_4, за наданими суду апеляційної інстанції письмовими доказами, з листопада 2014 року працювала прибиральницею, з 29.12.2015 року переведена на посаду лаборанта навчально-дослідного господарства, а з 20.04.2016 року знову переведена на посаду прибиральниці (а.с.206-208).

ОСОБА_6 з 12 березня 2015 року, тобто що до прийняття рішення щодо скорочення посади завідуючої господарством, яку займала позивачка ОСОБА_2 у структурному підрозділі «Загальний фонд», переведена до іншого структурного підрозділу - навчально-виробнича ферма «Спеціального фонду» із наданням ОСОБА_6 педагогічного навантаження (а.с.189,209), а з 29.12.2015 року ОСОБА_6 взагалі звільнена з роботи через втрату довіри, за п.2 ст. 41 КЗпП України (а.с.207).

ОСОБА_5 прийнятий на посаду завідуючого господарством (навчально-дослідне господарство) з 01.02.2016 року, тобто через 5 місяців після звільнення позивачки, а 01.10.2017 року його звільнено з роботи за згодою сторін, відповідно до ст. 36 ч.1 КЗпП України, при цьому, станом на січень 2016 року у відповідача, згідно штатного розпису, у штаті наявна лише одна посада завідуючого господарством (а.с.181-186,210,211).

Видача відповідачем 01.07.2015 року наказу про попередження стосовно можливого звільнення за скороченням штату і включення до списку осіб, яких планується звільнити, педагогічних працівників, а також інших працівників, у тому числі позивачки, не суперечить нормам чинного законодавства.

Позивачку звільненого з роботи за ст. 40 КЗпП України, а не за ст. 42 КЗпП України, тому посилання позивачки на безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності, у даному випадку, не мають правового значення для вирішення спору по суті.

В матеріалах справи наявний належний доказ того, що трудову книжку позивачка отримала 02.09.2015 року, у звязку з чим акт від 01.09.2015 року не впливає на прийняття рішення по справі.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Зважаючи на те, що звільнення позивачки за ст. 40 ч.1 п.1 КЗпП України (скорочення штатів) здійснено із дотриманням вимог закону, відсутні правові підстави для задоволення позову про поновлення позивачки на роботі.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Судом апеляційної інстанції встановлено і підтверджується належними доказами (наказом від 01.07.2015 року), що позивачку попереджено про наступне вивільнення не 01.07.2015 року, а 06.07.2015 року.

Разом з тим, відповідач видав наказ про звільнення позивачки 01.09.2015 року.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (ст. 49-2 КЗпП України).

При недодержані строку попередження працівника про звільнення, якщо працівник не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого особа працювала.

При цьому, сам по собі факт невчасного попередження про звільнення за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, не є самостійною підставою для поновлення роботі.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції у частиніскасування наказу №270 від 01.09.2015 року про звільнення ОСОБА_2 з 01.09.2015 року за п.1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штатів) і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні, з викладенням резолютивної частини рішення суду у цій частині у новій редакції, а саме: про задоволення позову у цій частині частково, зі зміною наказу про звільнення у частині дати звільнення, з 01.09.2015 року на 07.09.2015 року (понеділок) і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2015 року по 06.09.2015 року.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується наступним чином.

Згідно довідки про заробітну плату позивачки від 22.12.2015 року (а.с.21). заробітна плата позивачки за останні 2 календарні місяці, які передували її звільненню становила 3 244,54+3 109,57=6 354,11:2=3 177,05. Середньоденна заробітна плата склала: 227,4 гривень (3 177,05:43 рн.д. /23 р.д. липня: 20 р.д. серпня/). Вимушений прогул з 01.09.2015 року по 07.09.2016 року становить 4 робочі дні, тому 227,4х4=909,84 гривень.

Рішення суду першої інстанції у частині поновлення на роботі і у частині скасування наказу №270 від 01.09.2015 року про звільнення ОСОБА_2 з 01.09.2015 року за п.1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штатів) та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу постановлено з порушення норм матеріального та процесуального права, а саме, суд неповно зясував обставини справи, крім того, обставини справи стосовно незаконності звільнення позивачки з підстав скорочення штатів, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, є недоведеними, висновки про незаконність звільнення, викладені в рішенні суду, не відповідають дійсним обставинам справи, суд порушив норми матеріального та процесуального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду у частині поновлення на роботі підлягає скасуванню з прийняттям у цій частині нового судового рішення про відмову у позові про поновленні на роботі за недоведеністю вимог з підстав, викладених у мотивувальній частині постанови.

Разом з тим, зважаючи на те, що відповідач попередив позивачку про наступне вивільнення не 01.07.2015 року, а 06.07.2015 року, рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні з викладенням резолютивної частини рішення у цій частині у новій редакції.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов у частині підлягає задоволенню, судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції підлягають стягненню з відповідача на користь держави із зарахуванням до спеціального фонду Державного бюджету України пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 державного аграрного технікуму задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 травня 2017 року у частині скасування наказу №270 від 01.09.2015 року про звільнення ОСОБА_2 з 01.09.2015 року за п.1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штатів) і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, виклавши резолютивну частину рішення суду у цій частині у новій редакції:

Позов ОСОБА_2 про скасування наказу №270 від 01.09.2015 року про звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штатів) і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Наказ ОСОБА_3 державного аграрного технікуму №270 від 01.09.2015 року про звільнення з роботи завідуючої господарством ОСОБА_2 з 01.09.2015 року за п.1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штатів) у частині дати звільнення змінити і вважати, що ОСОБА_2 звільнена з посади/роботи завідуючої господарством ОСОБА_3 державного аграрного технікуму з 07.09.2015 року за ст. 40 ч.1 п.1 КЗпП України (скорочення штатів).

Стягнути з ОСОБА_3 державного аграрного технікуму (Код ЄДРОПУ 00702570) на користь ОСОБА_2 (ІІН №) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2015 року по 06.09.2015 року (включно) у розмірі 909 гривень 84 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 державного аграрного технікуму (Код ЄДРОПУ 00702570) на користь держави судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 640 гривень.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 травня 2017 року у частині поновлення ОСОБА_2 на роботі скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 у позові до ОСОБА_3 державного аграрного технікуму про поновлення на роботі

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 19.07.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

Л.М. ОСОБА_8 Колесніков