Номер провадження: 22-ц/785/1850/18
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса), Житлової комісії Військової академії (м. Одеса), начальника Військової академії (м. Одеса) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:
У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду зі позовом до Військової академії (м. Одеса), Житлової комісії Військової академії (м. Одеса), начальника Військової академії (м. Одеса) про визнання дій Житлової комісії Військової академії (м. Одеса) противоправними, визнання незаконним та скасування п.6 протоколу засідання житлової комісії № 38 від 30.11.2015 року, визнання противоправним дії начальника Військової академії (м. Одеса) щодо затвердження протоколу засідання житлової комісії № 38 від 30.11.2015 року, зобов`язання Житлової комісії Військової академії (м. Одеса) зарахувати його на квартирний облік з 27.07.1992 року, а також зобов`язання начальника Військової академії (м. Одеса) затвердити рішення Житлової комісії Військової академії (м. Одеса) щодо зарахування його на квартирний облік з 27.07.1992 року.
При цьому позивач посилається на те, що на своє звернення до Житлової комісії Військової академії (м. Одеса), йому була надана відповідь, з якої вбачається, що перенесення дати квартирного обліку з 03.02.95 року на 27.07.92 року неможливо. В обґрунтування своєї позиції Житлова комісія Військової академії (м. Одеса) посилалась на норми наказу МО України від 03.02.95 №20 «Про внесення змін та доповнень до Положення про порядок забезпечення жилою в Збройних Силах України». Позивач вважає, що дане рішення є противоправним та його потрібно зарахувати на квартирний облік з 27.07.1992 року.
У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити.
Представник Житлової комісії Військової академії (м. Одеса) у судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, надавши письмові заперечення.
Представник Військової академії (м. Одеса), та начальника Військової академії (м. Одеса) у судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, надавши письмові заперечення.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2017 року у задоволені позову відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Так, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позов є необґрунтованим, не доказаним, а тому не підлягає задоволенню за таких підстав.
ОСОБА_1 у 2002 року прибув з АР Крим до Одеського інституту сухопутних військ для проходження служби.

Згідно з витягу з протоколу № 8 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 04.12.1992 року позивач був зарахований в чергу на отримання житла з 27.07.1992 року.

14.12.2004 року позивач звернувся до керівництва Одеського інституту сухопутних військ щодо зарахування його на квартирний облік для отримання житла.

Порядок зарахування військовослужбовців на квартирний облік регулювався наказом Міністра оборони України від 03.02.95 № 20 «Про внесення змін та доповнень до Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України». Цим наказом було визначено, що при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку (в списках осіб, що користуються правом першочергового і позачергового отримання жилих приміщень), але не раніше, ніж з дня набрання чинності даного наказу, будь-які інші нормативно-правові акти, які б містили механізм перенесення черги квартирного обліку для військовослужбовців України відсутні.

17.01.2007 року на засіданні житлової комісії Одеського інституту Сухопутних військ було вирішено включити до списку черговості ОСОБА_1 в загальну чергу з 03.02.1995 року.

У вересні 2015 року позивач звернувся до Житлової комісії Військової академії (м. Одеса) з заявою про зарахування його до черги на отримання житла з 27.07.1992 року.

Відповідно до витягу з протоколу № 38 засідання житлової комісії Військової академії (м. Одеса) від 30.11.2015 року не вбачається підстав для переносу дати зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік з 1995 року на 1992 рік.

Відповідно до вимог ст. 17,47 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян, які перебувають на службі в збройних силах і таким громадянам України надається житло державою безоплатно відповідно до закону.

Право на житло є складовою конституційного права на соціальний захист. Згідно зі статтею 47 Конституції України, держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ передбачено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Кабінет Міністрів України на виконання статті 12 Закону України № 2011-ХІІ, затвердив «Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями відповідною постановою від 03.08.2006 року № 1081».

Одним із головних принципів права є принцип соціальної справедливості. У житловому законодавстві, цей принцип знайшов своє відображення у ст.1, якою визначено, що право громадян на житло забезпечується справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва.

Оцінюючи надані суду докази, суд вважав, що не перенесення позивачу черги квартирного обліку відповідачем є правомірним, оскільки позивач був поставлений на облік згідно наказу МО України № 20 ( від 03.03.1995 року), декілька років позивач не оскаржував свої зарахування на квартирний облік з 03.02.1995 року, а перенесення його у черги порушить права інших осіб, що перебувають у черзі та не є сторонами у справі.

Згідно до ст. 43 ЖК України, громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).

Таким чином, вбачається, що позивач знаходиться в черзі на отримання житла з 1995 року.

Отже, чинним законодавство передбачено та врегульовано порядок надання житла особам, які потребують поліпшення житлових умов, а також особам, які мають переваги в одержанні жилих приміщень перед іншими категоріями.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ст. 57 ЦК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 58 ЦК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 59 ЦК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У ст. 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

При цьому, з матеріалів справи не вбачається переваг позивача перед іншими особами, які перебувають на квартирному обліку за цією категорією у черзі перед ним.

Таким чином, у разі задоволення зазначених позовних вимог судом будуть порушені права інших осіб на позачергове отримання житла, які перебувають у черзі на отримання житла перед позивачем.

Згідно п. 2 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства в Україні є рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Вищенаведене дає підстави для висновку про те, що позивач має бути забезпечений житлом у порядку черги після того, як будуть забезпечені житлом особи, які перебувають у списку осіб, що мають право на позачергове одержання житла раніше неї, що відповідатиме положенням статті 43 ЖК.

Повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Позивач прибув для проходження військової служби в Одеський інститут сухопутних військ у червні 2002 року з довідкою Сімферопольської КЕЧ району про перебування на квартирному обліку за попереднім місцем служби з 27.07.1992 року.
Однак, подати встановленим порядком рапорт про зарахування його на квартирний облік в Одеському інституті Сухопутних військ він не мав можливості, оскільки обов`язковою умовою зарахування на квартирний облік є реєстрація постійного місця проживання (до 15.01.2014 року, коли набрав чинності Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - прописка) в даному населеному пункті.
Згідно статті 31 Житлового кодексу Української PCP, «громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу PCP, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української PCP. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу PCP і Української PCP), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.
Відповідно до пункту 4 Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 03.02.95 № 20, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1995 року за № 43/579 (далі - Положення № 20), яке втратило чинність 10.11.2006 року на підставі наказу Міністра оборони України від 06.10.2006 року № 577, військовослужбовці та члени їх сімей мають право до одержання жилого приміщення прописатися за адресою військової частини.
Відповідно до пункту 12 Положення № 20 на кожного військовослужбовця, взятого на квартирний облік, оформлюється облікова справа, у якій знаходяться необхідні документи:
- рапорт про прийняття на квартирний облік, який підписується членами сім`ї, що проживають разом з військовослужбовцем, мають самостійне право на отримання житла та бажають разом з ним стати на облік;
- довідка з місця проживання про склад сім`ї та прописку;
- довідка про те, чи перебувають члени сім`ї на квартирному обліку за місцем роботи (у виконавчих комітетах місцевих Рад).
Інші документи, при потребі, житлові комісії самі запитують через командирів військових частин у відповідних державних органів, установ, організацій.
Оскільки в Одеському інституті Сухопутних військ до 2004 року питання прописки військовослужбовців вирішено не було, тоді як в інших військових частинах, які дислокувались в м. Одесі, процедура прописки військовослужбовців здійснювалась повним ходом, прописатись позивачеві в інших військових частинах не було законних підстав, тому він був позбавлений можливості подати визначений законодавством перелік документів для зарахування на квартирний облік.
Тобто, не з вини позивача, а з вини саме керівництва Одеського інституту Сухопутних військ він не мав змоги подати визначений законодавством перелік документів для зарахування на квартирний облік.
Це, також, підтверджується тим фактом, зазначеним і в запереченнях представника Відповідача - житлової комісії Військової академії (м. Одеса), що рапорт про зарахування позивача на квартирний облік був поданий ним саме в день реєстрації в м. Одесі - 14.12.2004 року.
Щодо обізнаності позивача про зарахування на квартирний облік з 03.02.1995 року, він цей факт не заперечував, вказав, що був обізнаний з даним рішенням і не оскаржував його.
Однак, в подальшому він звернув увагу на те, що своє рішення від 17 січня 2007 року про включення його в списки черговості на отримання житла в загальну чергу з 03.02.1995 року житловою комісією Інституту було прийнято з порушенням діючого на той час законодавства України, у зв`язку з чим 31 жовтня 2012 року він звернувся до голови житлової комісії Військової академії (м. Одеса) з проханням поновити його право на перебування на квартирному обліку з 27 липня 1992 року.
На дане звернення він отримав відповідь голови житлової комісії Військової академії (м. Одеса) від 26.11.2012 року за вих. № 1/47/1120 про те, що житлова комісія Військової академії (м. Одеса) не вбачає підстав для переносу дати зарахування його на квартирний облік з 03.02.1995 року на 27.02.1992 року. При цьому, до позивача не було доведено у визначений Законом спосіб будь - якого рішення з даного питання житлової комісії Військової академії (м. Одеса).
Натомість, пункт 10.6. Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 року № 737, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за № 24/20337 (далі - Інструкція № 737), яка була чинною на час його звернення - 31 жовтня 2012 року та отримання відповіді на нього від 26.11.2012 року за вих. № 1/47/1120, на житлові комісії (об`єднані житлові комісії) органів військового управління, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій ЗС України покладаються такі завдання:
-розгляд рапортів військовослужбовців та заяв осіб, звільнених з військової служби, які потребують поліпшення житлових умов;
-перевірка житлових умов;
-розгляд заяв, скарг та пропозицій, прийняття рішень зі спірних питань, які виникли під час роботи житлових комісій військових частин, закладів, установ та організацій, і прийом відвідувачів з житлових питань;
-надання звіту про виконану роботу не менше двох разів на рік загальним зборам військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, та радам офіцерів органів військового управління.
Згідно абзацу четвертого пункту 10.9. Інструкції № 737, рішення житлової комісії оформлюється у вигляді протоколу, який підписується головою і членами комісії, які були присутні на засіданні житлової комісії, та затверджується командиром військової частини не пізніше ніж через 10 днів з дня проведення засідання житлової комісії. Підпис командира військової частини засвідчується гербовою печаткою військової частини.
Однак, звернення позивача від 31 жовтня 2012 року, в порушення зазначених вище вимог законодавства, житловою комісією Військової академії (м. Одеса) не розглядалося, і, як результат, нею не було прийнято відповідного рішення та не оформлено його відповідним протоколом.
Пункт 10.15. Інструкції № 737 визначає, що організація та здійснення контролю за законністю перебування на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, законністю розподілу жилої площі військовослужбовцям, особам, звільненим з військової служби, та членам їх сімей, за правильністю оформлення облікових справ (додаток 7) покладаються на гарнізонні житлові комісії, житлові комісії органів військового управління, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій ЗС України, а також на Комісію з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України.
Керуючись зазначеною нормою, із заявами про перенесення дати зарахування позивача на квартирний облік з 03.02.1995 року на 27.02.1992 року, 16 вересня 2015 року він звернувся до житлової комісії Одеського гарнізону, а 25 вересня 2015 року - повторно до голови житлової комісії Військової академії (м. Одеса).
Житлова комісія Одеського гарнізону заяву ОСОБА_1 від 16.09.2015 року розглянула на своєму засіданні 6 листопада 2015 року та за результатами розгляду прийняла рішення про зобов`язання житлової комісії Військової академії розглянути його питання на засіданні згідно діючого законодавства України, а витяг з протоколу засідання надати до КЕВ м. Одеси та житлової комісії Одеського гарнізону. Дане рішення було оформлене відповідним протоколом за № 6.
Зауваження представника Відповідача про невідповідність форми Довідки про перебування на обліку за попереднім місцем служби та зняття з обліку є недоречним.
Так, відповідно до визначень Української ділової мови, "Довідка - це документ, що містить опис та підтвердження тих чи інших фактів і подій", і від того, коли та за якої форми виготовлена довідка, не залежить зазначена в ній інформація.
Крім того, як зазначено вище Положення № 20, на підставі якого позивачу було видано довідку Сімферопольського гарнізону від 18.11.2002 року за № 37, втратило чинність 10.11.2006 року, тобто вже після того, як ним 14.12.2004 року був поданий рапорт про зарахування на квартирний облік разом з довідкою Сімферопольського гарнізону від 18.11.2002 року № 37, яка відповідала вимогам чинного на той час Положення №20.
Щодо заявленого представником Відповідача передбаченого законодавством України максимально можливого розриву у квартирному обліку військовослужбовців до 6 місяців, колегія суддів зазначає наступне.
Так, дійсно, на сьогоднішній день чинним законодавством України передбачений шестимісячний термін в питанні збереження попереднього часу перебування військовослужбовця на квартирному обліку, а саме абзацом другим пункту 2.14 розділу 11 Інструкції № 737, відповідно до якого у разі якщо військовослужбовець, крім військовослужбовців у військових частинах, пункти постійної дислокації яких розташовані на територіях районів проведення антитерористичної операції, а також у разі проходження військової служби у військових частинах, які були сформовані під час особливого періоду без визначення пункту постійної дислокації, не перебував на обліку за одним із місць проходження військової служби, попередній час перебування його па обліку зберігається, якщо період проходження військової служби в цьому населеному пункті не перевищував шести місяців.
Однак, дана норма в законодавстві України вперше з`явилася тільки 6 лютого 2012 року саме з набранням чинності Інструкції № 737. Тому, при розгляді житловою комісією Одеського інституту Сухопутних військ 17.01.2007 року питання про зарахування позивача на квартирний облік дана норма ніяким чином застосована бути не могла.
Крім того, як вбачається з тексту абзацу другого пункту 2.14 розділу II Інструкції №737 дана норма стосується не всіх військовослужбовців, а лише тих, хто за одним із попередніх місць служби взагалі не перебував на квартирному обліку і термін проходження військової служби в цьому населеному пункті складав більш ніж 6 місяців.
Як вбачається з матеріалів справи, за всіма місцями проходження служби позивач перебував на квартирному обліку, а тому, навіть якщо б станом на 17.01.2007 року і існувала, зазначена в абзаці другому пункту 2.14 розділу II Інструкції №737, норма, то вона б ніяким чином не стосувалась позивача.
Стаття 47 Конституції України визначає, що кожен має право на житло. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Згідно абзацу першого пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом УPCP та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно абзацу четвертого пункту 24 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року № 1081 (надалі - Порядок), «датою зарахування на облік вважається день, коли житловою комісією військової частини винесено рішення про зарахування військовослужбовця на облік».
Згідно пункту 26 зазначеного Порядку, військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.
Аналогічні вимоги законодавства визначені, також в п.п. 3.5. та 3.7. Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністра оборони України від 06.10.2006 № 577, яка була чинною на час дії оскаржуваних правовідносин та втратила чинність тільки з 06.02.2012 року.
Як зазначено вище, питання про зарахування позивача на квартирний облік у Військовій академії розглядалося на засіданні житлової комісії 17 січня 2007 року, тобто в час, коли були чинними Порядок та вказана вище Інструкція № 577, і саме зазначені нормативно-правові акти мала застосовувати житлова комісія Військової академії при розгляді питання про зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік, а не наказ Міністра оборони України від 03.02.95 № 20, на який посилається відповідач і який втратив чинність на підставі наказу Міністерства оборони від 06.10.2006 № 577, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 жовтня 2006 року за № 1171/13045, і який набрав чинності з 10 листопада 2006 року.
Крім цього, колегія суддів звертає увагу, на те, що будь-яке прийняте рішення органу державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб та інших органів, до яких також відносяться житлові комісії, повинно бути мотивованим та обґрунтованим.

Оскаржене позивачем прийняте житловою комісією рішення, викладене в п. VI протоколу №38 засідання житлової комісії Військової академії (м. Одеса), оригінал якого надавався суду апеляційної інстанції для огляду (копія а.с. 107-111), не відповідає вказаним вимогам, не містить в собі жодного мотивування та обґрунтування, в ньому зазначено лише що комісія «…не вбачає підстав для переносу дати зарахування на квартирний облік з 1995 року на 1992 рік», а тому його не можна вважати законним та його слід скасувати.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а саме лише в частині визнання протиправними дії житлової комісії Військової академії, які виразились у відмові в переносі дати зарахування на квартирний облік з 03.02.1995 року на 27.07.1992 року та визнання незаконним та скасування пункту VI протоколу засідання житлової комісії Військової академії №38 від 30.11.2015 року.

Решту позовних вимог слід залишити без задоволення, так як задоволення вимог позивача щодо визнання противоправним дії начальника Військової академії (м. Одеса) щодо затвердження протоколу засідання житлової комісії № 38 від 30.11.2015 року, зобов`язання Житлової комісії Військової академії (м. Одеса) зарахувати його на квартирний облік з 27.07.1992 року, а також зобов`язання начальника Військової академії (м. Одеса) затвердити рішення Житлової комісії Військової академії (м. Одеса) щодо зарахування його на квартирний облік з 27.07.1992 року можуть вважатися втручанням судових органів у майбутню діяльність житлової комісії та начальника Військової академії при новому вирішенні цього питання.
Відповідно до положень статті 212 ЦПК України (яка були чинна на момент розгляду справи судом першої інстанції) с уд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

В статті 214 ЦПК (яка були чинна на момент розгляду справи судом першої інстанції) зазначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 215 ЦПК (яка були чинна на момент розгляду справи судом першої інстанції) в мотивувальній частині рішення суд зазначає: встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався;

Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового судового рішення по суті спору про часткове задоволення позову.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не основані на діючому законодавстві, а тому не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2017 року скасувати.

Постановити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії житлової комісії Військової академії, які виразились у відмові в переносі дати зарахування на квартирний облік з 03.02.1995 року на 27.07.1992 року.

Визнати незаконним та скасувати пункт VI протоколу засідання житлової комісії Військової академії №38 від 30.11.2015 року.

Решту позовних вимог залишити без задоволення.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький
П.М. Черевко

Повне судове рішення складено 20.07.2018 року.
Суддя Р.Д. Громік