Справа №461/9608/15-ц
Провадження №2/461/62/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2018 року Галицький районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Городецької Л.М.,

з участю: секретаря судового засідання Думича Р.М.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представників відповідачів: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визнання незаконними та скасування розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, наказу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та свідоцтва про право власності,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_6 звернулася в суд з позовом доОСОБА_3, ОСОБА_7, ГРА ЛМР про визнання незаконними та скасування розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, наказу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та свідоцтва про право власності, мотивуючи свої позовні вимоги наступним.

Позивач є основним квартиронаймачем двохкімнатної квартири №9 у будинку №12 на вулиці Рилєєва у місті Львові на підставі розпорядження ГРА ЛМР №4-14 від 18 жовтня 2013 року. Вказана квартира була квартирою спільного заселення (комунальною квартирою зі спільними комунальними вигодами). З 1994 року співнаймачем вказаної квартири був відповідач ОСОБА_3 та члени його сімї. У квітні 2007 року ОСОБА_3 приватизував житлову площу комунальної квартири і на підставі наказу Управління КВ ДЕП ЛМР №9-Ж-Г від 25.04.2007 року та розпорядження ГРА ЛМР №161 від 26.03.2007 року Управлінням видано свідоцтво №Г-27648 про право спільної сумісної власності на квартиру №9-а у будинку №12 на вулиці Рилєєва у місті Львові, загальною площею 69,4 кв.м.

На думку позивачки вказані вище документи є незаконними та порушують її житлові права з огляду на наступне.

За рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 28 жовтня 2005 року, сімї відповідача має належати двохкімнатна квартира загальною площею 59,20 к.м. Однак, на підставі спірних розпорядчих документів відповідачу належить квартира загальною площею 69,4 кв.м. Тобто, сімя відповідача у процесі приватизації квартири отримали у власність площу більшу, ніж їм було надано у користування рішенням суду, при цьому за рахунок площі квартирі позивачки.

Крім того, стверджує, що 04 травня 2001 року Залізничним судом м.Львова винесено ухвалу, якою забезпечено позов ОСОБА_8 та ОСОБА_9 шляхом заборони проведення будь-яких дій на відчуження, зміну наймачів, власників квартири №9-а у будинку №12 на вулиці Рилєєва у м.Львові. Однак, саме в період дії вказаної ухвали відповідачі приватизували спірну квартиру. Просить суд визнати незаконними та скасувати розпорядження ГРА ЛМР №161 від 26.03.2007 року, наказ Управління комунальної власності ДЕП ЛМР №90-Ж-Г від 25.04.2007 року та свідоцтво про право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на квартиру №287648 від 25.04.2007 року.

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 02 вересня 2015 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 18 лютого 2016 року провадження у цивільній справі закрито на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України, у звязку із тим, що існують рішення, які набрали законної сили у справах №2-а-1383/11 та №2-212/11 між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Однак, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2016 року вказану вище ухвалу суду першої інстанції скасовано, а справу скеровано для продовження її розгляду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2016 року головуючим визначено ОСОБА_10

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2, підтримали позовні вимоги з мотивів наведених у позовній заяві та додаткових поясненнях (Т.1 а.с. 93-95). Крім того пояснили, що квартира №9-а була запроектована як частина квартири №9, на яку у 2001 році судом накладено заборону відчуження. На їх думку, квартира №9 та квартира №9-а є одним обєктом нерухомого майна і ГРА ЛМР не мала права виносити розпорядження №161, адже рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 28.10.2007 року лише затверджено проекті пропозиції щодо розподілу квартир вказаних вище, однак судом не було прийнято рішення про створення окремого обєкту нерухомого майна.

Відповідач ОСОБА_11 та його представник ОСОБА_5 заперечили проти задоволення позову з мотивів наведених у письмових запереченнях. Додатково надали пояснення про те, що у березні 2007 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 звернулись до Галицької районної адміністрації м. Львова для надана дозволу на проведення препланування згідно поданої технічної документації та заміни пічного опалення на газовий агрегат індивідуального опалення. Підставою для даного звернення стало те, що дві пічки, які знаходилися у їх власності пропускали чадний газ і протягом тривалого часу погано нагрівали приміщення. У ГРА ЛМР порадила звернутись у ВАТ «Львівгаз» для отримання дозволу на встановлення двохфункційного котла. Згідно технічного заключення ВАТ «Львівгаз», ГРА ЛМР 26.03.2007 року прийняла розпорядження № 161, яким дозволила замінити пічне опалення на газовий агрегат індивідуального опалення, та затвердила висновок міжвідомчної комісії Галицького району (протокол №1 від 30.01.2007 р). Також даним розпорядженням вирішено на виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28.20.2005 р. та ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 06.12.2006 р. дозволити експлуатувати квартиру № 9а в будинку № 12 на вул. Рилєєва, після проведеного перепланування згідно поданої технічної документації.

Після встановлення індивідуального опалення житлова площа квартири звичайно ж збільшилась, тобто кімната житловою площею 30,60 кв. м. стала площею 31, 2 кв.м., а кімната площею 18, 70 кв.м., відповідно площею 19, 7 кв.м. ВідтакАДРЕСА_1 в буд. 12 по вул. Рилєєва у м. Львові складається з двох житлових кімнат площею 50, 9 кв.м. (пл. 31,2 кв.м. + пл. 19,7 кв.м.), кухні пл. 9,3 кв.м., ванни пл. 4,7 кв.м., балкону 0,6 кв.м.

Таким чином, площа квартири № 9а в буд. 12 по вул. Рилєєва у м. Львові збільшилась за рахунок того, що забрались опалювальні пічки, і аж ніяк не зарахунок площі позивачки ОСОБА_6

На підставі цього та згідно розпорядження ГРА ЛМР № 161 від 26.03.2007 року, 25.04.2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради видано свідоцтво № Г-27648 про право власності на квартиру № 9а в буд. 12 на вул. Рилєєва у м. Львові. Квартира приватизована згідно з Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 69, 4 кв.м.

Окрім цього, у своїй позовній заяві позивачка зазначає, що загальна площа її квартири АДРЕСА_2 становить 59, 20 кв.м. Проте, як видно з проектної пропозиції на розділ АДРЕСА_3, а саме: з техніко-економічних показників, то загальна площа її квартири становить 75, 9 кв. м. + балкон площею 2, 0 кв.м. Відтак, дані твердження позивачки є неправдивими, чим вона вводить суд в оману.

Представник відповідача ГРА ЛМР ОСОБА_4 вважає позов безпідставним, а розпорядження №161 законним.

ОСОБА_7 у судове засідання не зявилася, подала клопотання про проведення розгляду справи без її участі.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, оцінивши надані суду докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_6 зареєстрована та проживає у квартирі №9 на вулиці Рилєєва, 12.

Водночас, у квартирі №9-а на вулиці Рилєєва, 12 проживають відповідачі: ОСОБА_3 та ОСОБА_7. Вказана квартира належить їм на праві спільної сумісної власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності №Г-2764 від 25 ківтня 2007 року.

Підставою для видачі вказаного вище свідоцтва був наказ Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради №90-Ж-Г від 25 квітня 2007 року.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 28 жовтня 2005 року (а.с. 45-51), залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2006 року (а.с.52) задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_13 ОСОБА_12, до ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ГРА ЛМР, Залізничної районної адміністрації про поділ квартири. Вирішено визнати розпорядження №651 ГРА в частині ненадання дозволу на переобладнання та перепланування комунальної квартири №9 в будинку №12 на вулиці Рилєєва у м.Львові неправомірним. Зобовязати ГРА переобладнати комунальну квартиру №9 відповідно до проектних пропозицій, затверджених рішенням міжвідомчої комісії Галицького району м.Львова та розпорядження Галицької адміністрації №1402 від 05.12.2003 року згідно яких позивачу ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_17 та ОСОБА_12 належатиме 2-х кімнатна квартира з однієї кімнати площею 30,60 кв.м. та кімнати 18,70 кв.м., кухні 9 кв.м., тамбуру 0,9 кв.м. з комунальними вигодами. Відповідачам ОСОБА_14, ОСОБА_18, ОСОБА_6, неповнолітньому ОСОБА_14 належатиме квартира, яка складатиметься з двох кімнат житловою площею 31,00 кв.м. та 26,50 кв.м., кухні 9,00 кв.м., тамбуру 2,0 кв.м. з комунальними вигодами.

У 2007 році відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_7 звернулись до Галицької районної адміністрації м. Львова для надана дозволу на проведення перепланування згідно поданої технічної документації та заміни пічного опалення на газовий агрегат індивідуального опалення.

Крім того, ВАТ «Львівгаз» надав відповідачам дозвіл на встановлення двохфункційного котла, а Галицька районна адміністрація м. Львова 26.03.2007 року прийняла розпорядження № 161 (а.с.67), яким дозволила замінити пічне опалення на газовий агрегат індивідуального опалення, та затвердила висновок міжвідомчої комісії Галицького району ( протокол №1 від 30.01.2007 р.) (а.с.59).

Даним розпорядженням вирішено на виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28.20.2005 р. та ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 06.12.2006 р. дозволити експлуатувати квартиру № 9а в будинку № 12 на вул. Рилєєва, після проведеного перепланування згідно поданої технічної документації.

Після встановлення індивідуального опалення житлова площа квартири відповідачів збільшилась, тобто кімната житловою площею 30,60 кв. м. стала площею 31, 2 кв.м., а кімната площею 18, 70 кв.м., відповідно площею 19, 7 кв.м. ВідтакАДРЕСА_1 в буд. 12 по вул. Рилєєва у м. Львові складається з двох житлових кімнат площею 50, 9 кв.м. (пл. 31,2 кв.м. + пл. 19,7 кв.м.), кухні пл. 9,3 кв.м., ванни пл. 4,7 кв.м., балкону 0,6 кв.м.

Матеріалами справи встановлено, що площа квартири № 9а в буд. 12 на вул. Рилєєва у м. Львові збільшилась за рахунок того, що забрались опалювальні пічки.

Відтак, не знайшло свого підтвердження покликання позивачки на те, що у процесі приватизації квартири відповідачі отримали у власність площу більшу, ніж їм було надано у користування рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 28.10.2005 року, за рахунок її житлової площі.

Окрім цього, у позовній заяві ОСОБА_6 зазначає, що загальна площа її квартири АДРЕСА_2 становить 59, 20 кв.м. Проте, як видно з проектної пропозиції на розділ АДРЕСА_3, а саме: з техніко-економічних показників, то загальна проща її квартири становить 75, 9 кв. м. + балкон площею 2, 0 кв.м. (а.с.58 на звороті).

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, позивачка не довела під час судового розгляду ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог.

Частинами 3, 4, 5 статті 9 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

У відповідності до вимог ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Позивачкою ОСОБА_19 не доведено як ж її право було порушено діями відповідачів і яким чином, адже матеріалами справи спростовано покликання на незаконність спірних розпорядження ГРА ЛМР №161, наказу Управління №90-Ж-Г та свідоцтво про право власності на квартиру.

Крім того, на думку суду, відповідачі реалізували своє право на житло встановлене рішенням суду, а перепланування та переобладнання житлової комунальної квартири у дві окремі з комунальними вигодами покращило умови проживання сімї позивачки та сімї відповідачів.

Поряд з тим, відповідачами у письмових запереченнях було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 3, 4, 5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У відповідності до вимог п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З огляду на викладене, оскільки судом встановлено безпідставність позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позову саме за безпідставністю.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки судом не встановлено порушення житлових прав позивачки діями відповідачів. Розпорядження ГРА ЛМР №161 від 26.03.2007 року, наказ управління комунальної власності ДЕП ЛМР №90-Ж-Г від 25.04.2007 року та свідоцтво про право власності на квартиру №Г-27648 від 25.04.2007 року є законними та прийнятими на виконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 28 жовтня 2005 року.

Керуючись ст.ст. 5, 10, 13, 259, 263-265 ЦПК України, ст.15 ЦК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_6 (місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) до ОСОБА_3 (місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2/9-а), ОСОБА_7 (місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2/9-а), Галицької районної адміністрації Львівської міської ради (адреса місцезнаходження: м.Львів, вул.Ф.Ліста,1) про визнання незаконними та скасування розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, наказу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та свідоцтва про право власності, залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційної інстанції через Галицький районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складення).

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повне рішення складено 05 жовтня 2018 року.

Суддя Л.М.Городецька