Провадження № 22-ц/780/2696/18 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 46 12.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 липня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Журби С.О.,

суддів Кулішенка Ю.М, Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа: Бузівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації державного акту та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Бузівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, про усунення перешкод у володінні, користуванні, розпорядженні належної йому частиною земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду із вказаним позовом, який мотивували наступним:

Вони є співвласниками земельної ділянки, площею 0,1577 га, що розташована на території по АДРЕСА_1 Києво-Святошинського району Київської області. З метою внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру в лютому 2015 року позивачі звернулись до землевпорядної організації для виготовлення технічної документації із землеустрою та присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці. Технічна документація була виготовлена, однак 02 липня 2015 року позивачам відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру у зв'язку з тим, що їх земельна ділянка перетинається із ділянкою, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,1544 га, що належить ОСОБА_3 Фактично земельні ділянки не перетинаються, між ними встановлені межі, однак при виготовленні технічної документації із землеустрою на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_3, допущено помилки при визначенні координат ділянки.

У зв'язку з наведеним позивачі просили суд визнати недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт на право приватної власності на земельну ділянку та скасувати його державну реєстрацію.

У серпні 2016 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Бузівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про усунення перешкод у володінні, користуванні, розпорядженні належної йому частиною земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що існує факт самозахоплення в 1997 році ОСОБА_5 частини його земельної ділянки шляхом встановлення паркану, за рахунок земельна ділянка, що фактично перебуває у власності відповідача є меншою від вказаної в державному акті її площі (0,1544 га). Зазначає, що право користування на земельну ділянку у розмірі 0,15 га у нього виникло на підставі рішення Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30.11.1994 року та від 15.12.1994 року. При цьому, згідно Публічної земельної кадастрової карти України земельна ділянка ОСОБА_3 накладок із земельною ділянкою позивачів не має. Замість цього, у позивачів наявна накладка із іншим співвласником - ОСОБА_7 Наявність захоплення позивачами його частини земельної ділянки встановлено під час обстеження земельною комісією, про що складено акт, відповідно до якого фактичні межі ділянки ОСОБА_3 на межі з ОСОБА_5 змінені завдяки паркану.

У зв'язку з наведеним ОСОБА_3 просив суд зобов'язати ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні частини земельної ділянки площею 0,075 га, яка знаходиться у його власності, зобов'язати ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відновити межу із його земельною ділянкою (перенести паркан) згідно координат, вказаних у державному акті від 18.11.2008 року, визнати недійсним та скасувати реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,1577 га, що належить ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовити, його зустрічний позов задовольнити. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним доказам у справі. Зазначає, що суд дійшов хибного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 є обґрунтованими, суд залишив поза увагою доводи його заперечення до висновку експерта від 31 січня 2018 року № 05/34-17-18 за результатами проведення судової земельно-кадастрової експертизи. За таких умов вважає, що правові підстави для задоволення первісного позову відсутні, а його зустрічний позов підлягає задоволенню.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

В ході розгляджу даної справи обидві сторони посилалися на те, що відповідно до даних, внесених до Державного земельного кадастру, земельні ділянки сторін накладаються одна на одну. Вказана обставина визнавалася обома сторонами, а також була підтверджена відповідною судовою експертизою, проведеною в ході розгляду справи. При цьому позивачами стверджувалося, що зазначене накладення в системі кадастрових координат відбувається через невідповідність відомостей, зазначених в державному акті відповідача, розміру ділянки, зазначеної у рішенні сільської ради про виділення йому такої землі. З іншої сторони відповідач посилався на те, що відомості, вказані у його державному акті, є належними, відтак фактичні межі ділянки позивачів не відповідають (накладаються) на межі його землі.

В ході розгляду справи судом були досліджені та належним чином оцінені як землевпорядна документація сторін, так і рішення органу місцевої влади щодо передачі такої землі сторонам. Як було встановлено судом першої інстанції на підставі представлених до суду сторонами по справі документів, право власності на земельну ділянку площею 0,1544 га у ОСОБА_3 посвідчується державним актом серії НОМЕР_2, виданим 18.11.2008 року управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області на підставі рішення Бузівської сільської ради від 23.05.2008 року. При цьому самим рішенням Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23.05.2008 року №31 було надано ОСОБА_3 дозвіл на розробку технічної документації для отримання безкоштовно у власність земельної ділянки площею 0,15 га. До цього вказану земельну ділянку було виділено ОСОБА_3 для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель рішенням Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 15.12.1994 року № 281. Площа такої ділянки також була визначена у розмірі 0,15 га.

Також в матеріалах справи (т. 1а.с. 74) містяться дані щодо того, що згідно земельно-кадастрової книги і рішення виконкому Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 247 від 30.11.1994 р. ОСОБА_3 користується земельною ділянкою площею 0,15 га.

Незважаючи на те, що ОСОБА_3 рішенням Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23.05.2008 року №31 була передана у власність земельна ділянка площею 0,15 га., державний акт на право власності на вказану земельну ділянку на підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування було виготовлено на ділянку площею 0,1544 га. А таких умов суд першої інстанції й прийшов до висновку про те, що зазначений державний акт не відповідає правочину (рішенню сільської ради), на підставі якого він був виданий, що зумовлює задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного.

З наведеними висновками суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи їх таким, що відповідають обставинам справи та представленими до суду доказами.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України за результатами розгляду справи № 6-46цс14, у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. При цьому визнання недійсними державних актів на право власності на землю може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч таких рішень. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Зважаючи на те, що державний акт відповідача (дані якого й були внесені до Державного земельного кадастру) було видано на земельну ділянку, площа якої перевищувала площу землі, переданої йому у власність рішенням сільської ради, визнання такого земельного акту недійсним відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Колегія суддів не може погодитися з позицією відповідача щодо самовільного захоплення позивачами частини його земельної ділянки, які він обґрунтовує висновком комплексного земельно-технічного експертного дослідження від 14.05.2018 року. По-перше вказаний висновок не був предметом дослідження суду першої інстанції, його було представлено лише до суду апеляційної інстанції, при цьому належних обґрунтувань наявності передбачених ст. 367 ЦПК України підстав прийняття нових доказів апеляційним судом представлено не було. По-друге, навіть вказаний висновок встановлює часткове співпадіння спірних ділянок відповідно до їх кадастрових координат, а висновки щодо того, яким чином оцінювати таке співпадіння, зокрема чи сталося воно внаслідок самозахоплення позивачами ділянки відповідача, можуть бути дані лише судом за результатами розгляду справи та виходять за межі компетенції експерта.

Не вбачає колегія суддів апеляційного суду й невідповідності оскаржуваного рішення у зв'язку з посиланнями апелянта на безпідставне визнання недійсним оскарженого акту в цілому замість скасування його в частині вищезгаданого накладення ділянок, оскільки можливість визнання такого документу недійсним лише частково не передбачена чинним законодавством України. Інші доводи апеляційної скарги, якими її обґрунтовує відповідач, фактично спростовуються викладеними вище висновками суду щодо невідповідності державного акту відповідача тому правовстановлюючому рішенню органу місцевого самоврядування, яким така земля була йому виділена, чому вже була дана правова оцінка.

З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов до правильного висновку по суті позовних вимог. Не вбачає колегія суддів й порушень порядку розгляду справи при її вирішенні судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Ю.М. Кулішенко

А.С. Сержанюк