ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Шило С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Будівництво і механізація про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він з 04 квітня 2011 року працював на посаді головного інженера ТОВ Будівництво і механізація і наказом від 01 березня 2012 року його було звільнено з роботи з 31 січня 2012 року по п. 4 ст. 40 КЗпП України, хоча він писав раніше заяву про звільнення за власним бажанням. Фактичне звільнення відбулося, але залишилася невиплаченою решта зарплати і компенсація за відпустку. Позивач звернувся до відповідача з питанням виплати належних коштів, але цього зроблено не було. Тому позивач просив стягнути на свою користь з ТОВ Будівництво і механізація 52170,40 грн. заборгованості по заробітній платі за період з 04.04.2011 року по 31.01.2012 року, 3561,00 грн. компенсації за невикористану відпустку, середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судом рішення та компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати по день ухвалення судового рішення (а.с. 3-7).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду відсутні, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_1 з 04 квітня 2011 року працював на посаді головного інженера ТОВ Будівництво і механізація відповідно до наказу №4-к від 04.04.2011 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача АТ-V №3250365 (а.с. 40-41).

Наказом №10-к від 01 березня 2012 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 31 січня 2012 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України, у звязку з прогулом без поважних причин (а.с. 26, 41).

Листом №17 від 03.03.2012 року ТОВ Будівництво і механізація направлено 03 березня 2012 року на адресу позивача копію наказу про звільнення №10-к від 01 березня 2012 року , а також лист з пропозицією зявитися за отриманням трудової книжки (а.с. 47, 48).

Згідно копії акту ТОВ Будівництво і механізація від 03.05.2012 року ОСОБА_1 прийшов в офіс, отримав компенсацію за невикористану відпустку, а отримати трудову книжку відмовився (а.с. 49).

Колегія звертає увагу, що, згідно змісту позовної заяви, наказ про звільнення позивачем не оспорюється, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки позивачем не заявлена.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Виходячи з викладеного, надавши оцінки представленим у справі доказам, встановивши факт відсутності заборгованості відповідача перед позивачем із заробітної плати, - місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Так, згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1, наданих Пенсійним Фондом України, позивачу в період з квітня 2011 року по січень 2012 року включно здійснювались нарахування ТОВ Будівництво і механізація заробітної плати позивачу, а саме у 2011 році за квітень 4161,00 грн., травень - 4380,00 грн., червень - 4380,00 грн., липень - 5030,00 грн., серпень - 5030,00 грн., вересень - 5030,00 грн., жовтень - 5080,00 грн., листопад - 5080,00 грн., грудень - 5180,00 грн., а також у січні 2012 року в сумі 8819,40 грн., з урахуванням компенсації за невикористану відпустку (а.с. 11). Згідно інформації, наданої Пенсійним Фондом України, позивачу здійснювалось відрахування до Пенсійного Фонду за весь період роботи у відповідача.

Постановою помічника прокурора Жовтневого району м. Дніпропетровська від 14.03.2012 року в порушенні кримінальної справи стосовно директора ТОВ Будівництво і механізація за фактом грубого порушення законодавства про працю відносно ОСОБА_1 та безпідставної невиплати йому заробітної плати більш ніж за один місяць відмовлено, у звязку з відсутністю складу злочину (а.с. 54-56). Згідно постанови від 14.03.2012 року, перевіркою було встановлено своєчасне та в повному обсязі отримання заробітної плати ОСОБА_1 протягом періоду перебування в трудових стосунках з відповідачем, про що свідчать відомості нарахування та виплати заробітної плати. Докази оскарження позивачем вказаної постанови суду не представлені, клопотань про витребування відповідних доказів судом не заявлено.

Крім того, згідно копії акту перевірки №04-01-120/61 від 02 березня 2012 року Територіальної державної інспекції праці у Дніпропетровській області Державного Департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю (Держнаглядпраці) за заявою ОСОБА_1 була проведена первинна перевірка додержання відповідачем законодавства про працю, відповідно до якої було виявлено певні порушення, однак порушень щодо виплати позивачу нарахованої заробітної плати встановлено не було (а.с. 50-53). Перевіркою встановлено, що заробітна плата ОСОБА_1 нараховувалась з посадового окладу на місяць, встановленого головному інженеру товариства штатним розкладом, а саме з 04.04.2011 року з посадового окладу у розмірі 4380,00 грн., з 01.07.2011 року з посадового окладу в розмірі 5030,00 грн., з 01.10.2011 року з посадового окладу в розмірі 5080,00 грн., з 01.12.2011 року з посадового окладу у розмірі 5180,00 грн., а з 01.01.2012 року з посадового окладу в розмірі 5540,00 грн. (а.с. 51). Докази оскарження позивачем результатів перевірки не представлені, клопотань про витребування відповідних доказів судом не заявлено.

Факт отримання позивачем заробітної плати та, зокрема, компенсації за невикористану відпустку підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яким місцевим судом надано належної оцінки.

Зазначені вище докази, у їх сукупності, співпадають з письмовою інформацією, що надана Пенсійним Фондом України з приводу нарахування заробітної плати позивачу та дозволяють зробити висновок про доведеність отримання позивачем нарахованої йому заробітної плати вчасно та у належному обсязі.

Крім того, частинами 1, 3 статті 8 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів.

Статтею 256 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 N578/5 визначено строк зберігання прибутково-видаткових касових відомостей та ордерів (місячних та щоденних) - 1 рік. За статтею 318 вказаного вище переліку строк зберігання відомостей на видачу грошей - 3 роки. Пунктом 2.10 вказаного вище Переліку визначено, зокрема, що обчислення строків зберігання документів проводиться з 01 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством.

Згідно акту ТОВ Будівництво і механізація №1 від 13 червня 2017 року Про вилучення для знищення документів, не внесених до національного архівного фонду, зокрема, касові документи з додатками (прибуткові, видаткові ордери, платіжні відомості) за 2010-2013 року, здано на переробку, тобто знищено (а.с.58-61). Відомості про отримання заробітної плати працівниками у період 2010 2013 роки на підприємстві не збереглися.

Суду надано копію висновку №2177/2178-12 експертного почеркознавчого дослідження документів, яке було проведено 23.05.2012 року експертом Дніпропетровського НДІСЕ на замовлення позивача ОСОБА_1 (а.с. 75 86). Згідно висновку, «для дослідження експерту були представлені електрофотокопії відомостей на отримання грошових коштів, які є вставними листами до доповнень: ОСОБА_4 000001, ОСОБА_4 000013, ОСОБА_4 000005, ОСОБА_4 000006, ОСОБА_4 000007, ОСОБА_4 000008, ОСОБА_4 000009, ОСОБА_4 000010, ОСОБА_4 000011, ОСОБА_4 000006». Згідно пункту 1 висновку, підписи від імені ОСОБА_7 на вставних листах до доповнень ОСОБА_4 000005, ОСОБА_4 000006, ОСОБА_4 000007, ОСОБА_4 000008, ОСОБА_4 000009, ОСОБА_4 000010, ОСОБА_4 000011, ОСОБА_4 000006, під порядковим номером «4» виконані не ОСОБА_1, а іншою особою з наслідуванням підпису вказаної особи.

Однак, вказаний висновок експертного дослідження з додатками не містить копій досліджуваних документів та не містить інформації, яка б дозволила зробити висновок про те, що експертом досліджувались саме відомості про отримання позивачем заробітної плати у певному розмірі у зв»язку з перебуванням у трудових відносинах з відповідачем.

Враховуючи викладене, висновок №2177/2178-12 експертного почеркознавчого дослідження документів від 23.05.2012 року не може бути взятий до уваги судом при розгляді даної справи, оскільки не відповідає вимогам ст.ст. 77 79 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо навмисного приховування адміністрацією відомостей на отримання заробітної плати, їх викрадення, про незаконність звільнення апелянта - не спростовують викладених вище висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, який розглядається, враховуючи, що позовна вимога щодо оспорювання наказу про звільнення позивачем не заявлена, що стверджується змістам позовної заяви та поясненнями сторін у судовому засіданні суду апеляційної інстанції. Крім того, позивачем не представлено доказів оскарження наведених вище постанови помічника прокурора Жовтневого району м. Дніпропетровська від 14.03.2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи, результатів перевірки Територіальної державної інспекції праці у Дніпропетровській області Державного Департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю (Держнаглядпраці), що викладені в акті №04-01-120/61 від 02 березня 2012 року, якими встановлено відсутність, з боку відповідача, порушень законодавства при виплаті заробітної плати позивачу, встановлено своєчасне та в повному обсязі отримання заробітної плати ОСОБА_1 протягом періоду перебування в трудових стосунках з відповідачем.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді