Постанова

Іменем України

03 жовтня2018 року

м. Київ

справа № 752/4422/17

провадження № 61-29425св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 вересня 2017 року у складі судді Шевченко Т. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 05 червня 2006 року відповідач позичив у неї 10 тис. доларів США та 10 тис. євро під 3 % на місяць і зобов'язався повернути їх до 05 січня 2007 року. У березні 2007 року ОСОБА_2 звернувся до неї з проханням про призупинення нарахування процентів через скрутне фінансове становище, у зв'язку з чим пообіцяв повернути борг рівними частинами. За домовленістю сторін сума позики була зафіксована у розмірі 29 083 доларів США. На виконання своїх зобов'язань відповідач сплатив їй 12 920 доларів США. Вона пропустила позовну давність з поважних причин, оскільки 06 грудня 2008 року їй було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 19 грудня 2012 року замінено на заставу та зобов'язано здати на зберігання суду паспорт для виїзду за кордон. У червні 2014 року ОСОБА_2 передав їй ще 200 доларів США. Таким чином, станом на 01 липня 2014 року сума боргу склала 15 963 доларів США. У зв'язку з тим, що позичальник більше не мав наміру повертати грошові кошти, вона 20 червня 2014 року звернулася до Голосіївського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ в місті Києві (далі - Голосіївський РВ ГУМВС в місті Києві) із заявою про вчинення відповідачем шахрайства (заволодіння грошовими коштами). Постановою слідчого Голосіївського РВ ГУМВС в місті Києві від 05 вересня 2014 року, яку вона отримала лише 22 лютого 2017 року, кримінальне провадження було закрито у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення. Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь 416 793 грн 93 коп., що станом на 25 липня 2017 року еквівалентно 15 963 доларам США.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 вересня 2017 рокупозов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 червня 2006 року у розмірі 416 793 грн та судовий збір у розмірі 4 167 грн 94 коп.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позов ОСОБА_1 доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики, яка утворилася внаслідок неналежного невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань. Також суд дійшов висновку про поважність причин пропуску позивачем позовної давності та наявність підстав до його поновлення.

УхвалоюАпеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилено. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 вересня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У грудні 2017 року ОСОБА_2 подавдо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди дійшли неправильного висновку щодо поважності причин пропуску ОСОБА_1 позовної давності, оскільки після заміни їй 19 грудня 2012 року запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на заставу та до подання нею у лютому 2017 року позовної заяви минуло більше 4,5 років. Подання до правоохоронних органів заяви про вчинення кримінального правопорушення не є підставою для поновлення позовної давності, оскільки позивач мала об'єктивну можливість звернутися до суду з відповідним позовом. Матеріали справи не містять доказів того, що 22 лютого 2017 року ОСОБА_1 отримала постанову слідчого Голосіївського РВ ГУМВС в місті Києві про закриття кримінального провадження від 05 вересня 2014 року. Посилання позивача на збільшення у березні 2007 року суми позики до 29 083 доларів США не підтверджено належними та допустимими доказами, оскільки до спірного договору не вносилися будь-які зміни щодо валюти або розміру зобов'язання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

23 травня 2018 року справу № 752/4422/17 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 05 червня 2006 року між ОСОБА_1 таОСОБА_2 було укладено договір процентної позики № 06.06.06 Н, за яким відповідач отримав у борг у позивача 10 тис. доларів США та 10 тис. євро зі сплатою 3 % на місяць від суми позики (або її частини) і зобов'язався повернути їх до 05 січня 2007 року.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Станом на 26 вересня 2008 року відповідач повернув позивачу 12 920 доларів США, що визнано сторонами.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що за усною домовленістю з відповідачем сума позики була визначена у розмірі 29 083 доларів США.

Вказані обставини відповідачем заперечувалися.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із наявності правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у визначеному позивачем розмірі.

Верховний Суд не може повністю погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Апеляційним судом встановлено, що вказана ОСОБА_1 сума у розмірі 29 083 доларів США включає в себе, окрім отриманих відповідачем у борг грошових коштів (10 тис. доларів США та 10 тис. євро (або 12 900 доларів США)), також проценти, сплата яких була передбачена пунктом 2.2 договору в розмірі 3 % на місяць від суми позики. Згідно з наданим позивачем розрахунком за період з червня 2006 року по березень 2007 року заборгованість за процентами становила 2 700 доларів США та 2 700 євро, або 6 183 долари США.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Задовольняючи позов у частині вимог про стягнення боргу за процентами після спливу строку повернення позики (за період з 06 січня по 05 березня 2007 року), суди попередніх інстанцій насамперед повинні були встановити наявність факту порушення суб'єктивного цивільного права особи, яка звернулася за його захистом, однак таке право не підлягало б захисту, у зв'язку з припиненням права на позов у процесуальному розумінні.

Із системного аналізу наведених норм права Верховний Суд дійшов висновку, що позивач не мала права нараховувати проценти, які стали предметом позову, а отже, відсутні підстави стверджувати про наявність факту порушення суб'єктивного цивільного права, тобто суди дійшли помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення нарахованих процентів після закінчення строку повернення позики.

Разом з тим суди дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення боргу за позикою та нарахованих процентів у межах строку дії договору.

У серпні 2017 року ОСОБА_2 подав заяву про застосування позовної давності, а у вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з клопотанням про визнання поважними причин її пропуску.

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частин третьої-п'ятої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Установлено, що 06 грудня 2008 року відносно ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у кримінальній справі про її обвинувачення у вчиненні ряду злочинів, передбачених Кримінальним кодексом України.

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 19 грудня 2012 року ОСОБА_1 замінено вищевказаний запобіжний захід на заставу та зобов'язано здати на зберігання суду паспорт для виїзду за кордон.

20 червня 2014 року позивач зверталася до Голосіївського РВ ГУМВС в місті Києві із заявою про вчинення ОСОБА_2 шахрайства (заволодіння грошовими коштами).

Постановою слідчого Голосіївського РВ ГУМВС в місті Києві від 05 вересня 2014 року кримінальне провадження було закрито у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення. Цю постанову позивач отримала 22 лютого 2017 року, звернувшись до Київської місцевої прокуратури № 1 із скаргою на бездіяльність слідчого Голосіївського РВ ГУМВС в місті Києві.

Взявши до уваги вищевказані обставини, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про поважність причин пропуску ОСОБА_1 позовної давності для звернення до суду та про наявність підстав для його поновлення.

Верховний суд не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

У частині першій статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «Юкос проти Росії», пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб'єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Поважними причинами пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред'явлення позову неможливим або утрудненим. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви на підтвердження цих висновків.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну.

Верховний Суд дійшов висновку, що вилучення паспорта, звернення до правоохоронних органів, порушення кримінальної справи не є безумовною і достатньою підставою для визнання причин пропуску позовної давності поважними, оскільки згідно зі статтею 3 ЦПК України 2004 року, статтями 15, 16 ЦК України захист цивільних прав здійснюється судом. При цьому за змістом статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про порушення права та можливість пред'явлення позову, а така обізнаність і можливість у позивача була.

Отже, підстави для поновлення позовної давності відсутні.

Оскільки строк повернення позики встановлено до 05 січня 2007 року, то починаючи з наступного дня після цієї дати у позивача виникло право на пред'явлення позову до суду.

Згідно з частинами першою, третьою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

ОСОБА_1 вказувала, що ОСОБА_2 частково погашав заборгованість за договором позики, зокрема 26 вересня 2008 року сплатив 400 доларів США, що не заперечувалося відповідачем.

Отже, вчинення боржником дій з виконання зобов'язання перервало перебіг позовної давності.

Таким чином, встановлена законом трирічна позовна давність щодо повного повернення суми позики та сплати процентів за користування коштами почала новий перебіг з 27 вересня 2008 року і закінчилася 27 вересня 2011 року.

З позовом ОСОБА_1 звернулася до суду 28 лютого 2017 року.

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку про те, що позивач пропустила трирічну позовну давність у частині вимог про стягнення заборгованості в межах строку повернення позики.

Що стосується доводів позивача про сплату ОСОБА_2 у червні 2014 року 200 доларів США на погашення боргу за договором позики, то виходячи з положень вищенаведеної статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності може перериватися лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-3030цс16.

Тому сплата позичальником грошових коштів на погашення заборгованості після спливу позовної давності не перериває її перебіг і не впливає на вирішення спору.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимогу повному обсязі, при цьому в частині вимог про стягнення нарахованих процентів за період з 06 січня 2007 року (наступний день після закінчення строку повернення позики) до 05 березня 2007 року (день, станом на який позивач просила стягнути заборгованість за процентами) - у зв'язку з їх безпідставністю, а в частині вимог про стягнення заборгованості в межах строку повернення позики - у зв'язку з пропуском позовної давності.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2сплатив 4 584 грн 73 коп., а за подання касаційної скарги - 5001 грн 33 коп., всього - 9 586 грн 06 коп., які підлягають стягненню з позивача на корить відповідача.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_29 586 (дев'ять тисяч п'ятсот вісімдесят шість) грн 06 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані судові рішення втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак
Г. І. Усик