Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
У Х В А Л А

18 грудня 2018 року м. Миколаїв

Суддя Центрального районного суду м. Миколаєва Гуденко О.А. , розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання незаконним висновку Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 17.10.2018 року про доцільність визначення місця проживання дітей з батьком , -

В С Т А Н О В И В :

13 грудня 2018 року позивачка в особі свого представника ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом , в якому вона просить визнати незаконним висновок Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 17.10.2018 року про доцільність визначення місця проживання дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3- з батьком ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4

Зі змісту позовної заяви вбачається, що оспорюваний висновок був прийнятий внаслідок розгляду цивільної справи № 487/1468/18, яка розглядається в Заводському районному суді м.Миколаєва за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей разом з батьком. Вважає цей висновок не обгрунтованим та прийнятим без належної оцінки всіх обставин та загальної характеристики матері, таким, що прийнятий з порушенням порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дітей.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно о положень ст. 5 ЦПК України, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.ч. 4 - 6 ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок та рішення органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради , є дорадчими та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов'язків у батьків щодо батьківських прав, а рішення цього органу як колегіального консультативно-дорадчого органу, не є нормативно-правовим актом або правовим актом індивідуальної дії та має не обов'язковий характер.

Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і оспорюваного висновку органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про визначення місця проживання дитини.

Разом з тим, ст.ст. 158, 159, 165 СК України визначено, що при наявності між батьками спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо, в разі неможливості його врегулювання рішенням органу опіки та піклування, такий спір розглядається судом та саме судове рішення є остаточним у вирішенні цього питання.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Частиною 2 статті 16 ЦПК України (в редакції, яка була чинною на момент ухвалення оскаржуваного рішення), встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул'янов проти України)).

Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Матеріали позову свідчать про те, що оспорюваний висновок як висновок саме органу опіки та піклування про визначення місяця проживання малолітніх дітей з одним з батьків є лише доказом у іншій цивільній справі про визначення місяця проживання дітей , який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами.

З урахуванням викладеного, вимога про визнання незаконним цього Висновку, не може бути самостійним способом захисту, такий висновок не є обов'язковим для суду, оцінюється судом як один із доказів, не є актом індивідуальної дії, який може бути визнаний неправомірним або скасований судом , оскільки не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов'язків у батьків щодо батьківських прав , а може бути лише доказом, якому, суд при розгляді іншої справи надасть оцінку, та погодиться чи не погодиться з ним.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду у разі відмови у відкритті провадження.

Виходячи з наведеного, керуючись ст. 186 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання незаконним висновку Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 17.10.2018 року про доцільність визначення місця проживання дітей з батьком .

Повернути ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору на підставі квитанції №0.0..1 від 13.12.2018 р. у сумі 704,80 грн.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів.

Суддя Центрального районного суду

м. Миколаєва Гуденко О.А