Справа № 161/9554/18
Провадження № 2-о/161/186/18
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження у справі

22.06.2018 року суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області Кихтюк Р.М., вивчивши заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернулася в суд із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення.

У відкритті провадження у справі за вказаною заявою слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Вказана норма не передбачає можливості розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений у ч. 1 ст. 315 ЦПК України перелік справ не є вичерпним, проте, за змістом вищенаведених норм процесуального права, суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника певні правові наслідки.

Разом з тим, питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України «Про порядок зміни громадянами України національності» від 31 грудня 1991 року № 24, відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі іншого Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

В даний час діюче законодавство України не містить вимог про внесення в паспорт громадянина України, у свідоцтво про народження, у свідоцтво про шлюб чи в інші документи відомостей про національність.

Однак, відповідно до ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі ст. 300 Цивільного кодексу України, особа має право на індивідуальність, до якої відноситься і право визначати свою національність. Таке право підпадає під захист ст. 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції держав-членів Ради Європи про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР), кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

При цьому, заявник не позбавлена права звернутися для вирішення питання про приналежність її до польської національності до органів реєстрації актів цивільного стану, як субєкта владних повноважень, з метою внесення змін до актового запису щодо її національності, а у разі відмови такого субєкта оскаржити її в судовому порядку.

Доводи заявника про встановлення факту належності її до певної національності, не заслуговують на увагу, оскільки як обрання національності, так і її відновлення, відповідно до Закону України «Про національні меншини в Україні» не відноситься до фактів, які можуть бути встановлені в судовому порядку.

Разом з цим, заявник не позбавлена можливості захистити своє право в порядку, визначеному вищенаведеними положеннями Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 01.02.2018 року у справі № 760/19921/16-ц.

Відповідно до п. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

А тому, зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 186, 293, 315 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Луцький міський відділ реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня її вручення.

Суддя Р.М. Кихтюк