Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 726/88/14-ц

провадження № 61-11437св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Коротун В. М. Крата В.І.,

учасники справи:

позивач - державне підприємство легкого машинобудування «Чернівцілегмаш»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 як представника ОСОБА_4 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 01 лютого 2016 року у складі судді Мілінчук С. В. та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 26 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Кулянди М. І., Перепелюк Л. М., Одинака О. О.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року державне підприємство легкого машинобудування «Чернівцілегмаш» (далі - ДП «Чернівцілегмаш») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення у порядку регресу грошових коштів, які позивач виплатив на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом унаслідок винних дій відповідача, іншій особі.

В обґрунтування позову посилалося на те, що у результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), яка сталася 23 серпня 1975 року з вини ОСОБА_4, який на той час працював водієм автомобіля ГАЗ 69, що належав підсобному господарству тресту громадського харчування, яке згодом було передано виробничому об'єднанню «Чернівцілегмаш», правонаступником якого є ДП «Чернівцілегмаш», громадянин ОСОБА_6 (далі - потерпілий) отримав тяжкі тілесні ушкодження та був визнаний особою з інвалідністю третьої групи загального захворювання.

Рішенням суду від 12 вересня 2012 року стягнуто з ДП «Чернівцілегмаш» на користь потерпілого втрачений ним внаслідок втрати працездатності заробіток у сумі 4 410,15 грн, у зв'язку з чим отримало право регресної вимоги до ОСОБА_4 як до винної особи.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 01 лютого 2016 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ДП «Чернівцілегмаш» у порядку регресу 4 410,15 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач відшкодував шкоду, завдану їхнім працівником, тому має право регресної вимоги до цього працівника з підстав, передбачених статтями 1172, 1191 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 26 жовтня 2016 року рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 01 лютого 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, а тому до спірних правовідносин слід застосувати положення пункту 3 статті 134 КЗпП України.

У касаційній скарзі, поданій 14 листопада 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 як представник ОСОБА_4 просить скасувати рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 01 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 26 жовтня 2016 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ДП «Чернівцілегмаш».

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та порушили норми процесуального права. Задовольняючи позовні вимоги, районний суд керувався статтями 1166, 1191 ЦК України, не взявши до уваги те, що правовідносини, які виникли між сторонами, є не цивільно-правовими, а трудовими. Апеляційний суд помилково застосував до спірних правовідносин частину третю статті 134 КЗпП України, адже позивач звертався до суду з підстав, передбачених ЦК України. Шкода ОСОБА_4 була завдана у 1975 році, а працездатність потерпілий втратив у 2011 році, коли відповідач у трудових відносинах з позивачем вже не перебував, оскільки звільнився ще у 1976 році, а тому не має нести відповідальність.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Садгірського районного суду м. Чернівці.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК Українисудом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 лютого 2018 справу передано до Верховного Суду.

На час розгляду справи Верховним Судом заперечень/відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на наступне.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 1 ЦК Україницивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини).

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК Україниположення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП Українитрудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Оскільки за позовом ДП «Чернівцілегмаш» ОСОБА_4 має відшкодувати шкоду, завдану підприємству в якому відповідач працював, то він має нести, у разі доведення, відповідальність за шкоду, завдану при виконанні трудових обов'язків.

Застосування норми матеріального права до обставин позову, наведеного позивачем, є виключним повноваженням суду.

Суди на підставі вироку Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 березня 1976 року встановили, що в результаті ДТП, що сталася 23 серпня 1975 року, ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження, є потерпілим у кримінальній справі та визнаний інвалідом третьої групи загального захворювання. ДТП сталася з вини працівника відповідача ОСОБА_4 під час виконання ним своїх трудових обов'язків.

На підставі рішення Чернівецького облвиконкому від 27 жовтня 1988 року підсобне господарство тресту громадського харчування було передано виробничому об'єднанню «Чернівцілегмаш», правонаступником якого є ДП «Чернівцілегмаш».

У 2011 році ОСОБА_6 як потерпілий звернувся до суду з позовом до ДП «Чернівцілегмаш» про стягнення середнього заробітку у зв'язку з втратою працездатності в результаті каліцтва, отриманого внаслідок ДТП за період з серпня 2011 року по даний час.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 вересня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково, на підставі статті 1195 ЦК України стягнуто з ДП «Чернівцілегмаш» на його користь 4 410,15 грн втрачений заробіток внаслідок втрати працездатності за період з серпня 2011 року по даний час з підстав.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 23 листопада 2012 року рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 вересня 2012 року в частині розміру стягнення втраченого заробітку змінено: в абзаці другому резолютивної частини рішення слова «по даний час» замінено словами «по березень 2012 року».

Відповідно до положень статті 130 КЗпП України працівники несуть відповідальність за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права та законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбаченому законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (діяннями) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 134 КЗпП Українипрацівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

До позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями, які мають ознаки кримінально-караних діянь, додаються докази, які підтверджують вчинення працівником таких діянь у порядку кримінального судочинства.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду з вимогою про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (частина третя статті 233 КЗпП України).

Судами встановлено, що 29 травня 2013 року ДП «Чернівцілегмаш» перерахувало потерпілому 4 410,15 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 29 травня 2013 року № 100, а у жовтні 2013 року звернулося до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі статтями 10, 57-61, 212 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення, а також встановивши обставини справи, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності правових підстав, передбачених указаними вище нормами матеріального права, для стягнення шкоди заподіяної підприємству з відповідача як з винної у завданні цієї шкоди особи, що підтверджується належними і допустимими доказами в силу вимог статей 58, 59 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення.

Апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 10, 60, 212 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення.

Доводи касаційної скарги про помилковість застосування апеляційним судом норм КЗпП України, оскільки позивачем позов заявлено з підстав передбачених нормами ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки підставами позову є не норми закону, які зазначає позивач, а обставини, на які він посилається в обґрунтування заявлених ним вимог.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду по суті вирішення спору і не дають підстав вважати, що при ухваленні оскаржуваного рішення апеляційного суду суд неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права.

В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 як представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 26 жовтня 2016 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В. М.Коротун

В.І. Крат