РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2018 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі судді - Галінської В.В.

секретар судового засідання - Калетинець Т.В.

справа № 569/21405/18, провадження № 2-о/569/346/18,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1,

заінтересована особа Дніпровський районний у місті Києві відділ державної реєстрації

актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві ,

розглянувши у порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Дніпровський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві про встановлення факту, що має юридичне значення ,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1, звернувшись до Рівненського міського суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_2 (Ильюшина), яка народилась 20 жовтня 1952 року у с. Припутні Ічнянського району, Чернігівської області, є полькою по лінії своєї матері ОСОБА_3 та батька ОСОБА_4; встановити факт неправильності актового запису № 513 від 14 лютого 1974 року про народження ОСОБА_1, а саме: в графі національності матері ОСОБА_5 (Ильюшиной) запису «українка» замість «полька»; Дніпровському районному у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві видати довідку про народження ОСОБА_1 та вказати національність матері ОСОБА_5 (Ильюшиной) «полька» та свідоцтво про народження ОСОБА_1, а саме: в графі національності матері ОСОБА_5 (Ильюшиной) вказати запис «полька».

В обґрунтування своїх вимог суду пояснив, що він народився 04 лютого 1974 року у м. Хмельницький, про що було складено актовий запис № 513 від 14 лютого 1974 року.

Його мати ОСОБА_2, народилась 20.10.1952 року у с. Припутні Ічнянського району, Чернігівської області. Померла 23.06.1993 року, а батько ОСОБА_6 (Ильюшин російською мовою) народився 10.08.1951 року у м. Києві. Помер 25.03.2018 року. Після укладення між ними шлюбу у 1973 році, матері присвоєне прізвище «Іллюшина». Нажаль, документи про народження батька та їх одруження в нього відсутні, тому що батьки розлучилися. Згодом мама вдруге одружилась у 1986 році. Після укладення другого шлюбу матері було присвоєно прізвище «Заславська».

Його дід по матері ОСОБА_4 та баба по матері ОСОБА_3 були польської національності. Їхня дочка ОСОБА_2, мати заявника, також була по національності полька і у 1952 році була хрещена згідно з Римо-католицькими звичаями. Разом з тим, у зв'язку з історичними та політичними процесами в 20 сторіччі на території колишнього СРСР, війною, репресіями та фізичним знищенням осіб польської національності, втрачено багато документів, що підтверджують національність людей, в тому числі його рідних, записи про національність його діда та баби та усі пов'язані з цим документи були знищені.

В подальшому в усіх актових записах про народження дітей в сім'ї заявника були спотворені відомості щодо їх національності, і замість «полька» вказано «українка».

Так, не відповідають дійсності записи щодо національності батьків в Свідоцтві про народження його матері ОСОБА_2, виданому 17.11.1952 року, та національність її батьків вказана «українка» та «українець» замість «полька» та «поляк».

Дані обставини унеможливлюють відновлення його національності та членів його сім'ї, що позбавляє його можливості підтримувати сімейні традиції, виховувати дітей в національному дусі.

За розповідями мами, її рідні, в дійсності її предки були поляками і дотримувались польських традицій. Графа «Національність» зявилася в документах значно пізніше. До цього часу реєстрацією народжень займалися релігійні установи (церкви, костели, кірхи, синагоги, мечеті) відповідно до віросповідання батьків новонародженого. Формуляр метричної книги будь-якої конфесії а саме метричні книги різних релігійних установ мають зберігатися в архівах, до цього моменту було не передбачено окремої графи для зазначення національності, тому у метричних записах про національну приналежність нічого не зазначається, так само, як і у розділі про народження, графа «Національність» відсутня у розділах про шлюб та про смерть. Отже, для отримання відомостей про національність родичів, треба шукати документи, видані у радянський час, оскільки за метричними книгами будь-якої конфесії встановлення національної приналежності неможливе.

Усі документи, що підтверджують належність його діда та баби до польської національності, а, як наслідок, і приналежність до цієї національності його матері, знищені. В сім'ї друзів баби і діда трапилась біда, члена родини було репресовано за сповідування польських традицій та визнання своєї національності, що також стало підставою того, що в подальшому члени його сім'ї в післявоєнні роки зазначали свою національність як українці.

На даний час відпала необхідність захищати своїх нащадків від репресій, а тому заявник бажає відновити свою національність, а тому не має можливості встановити даний юридичний факт іншим шляхом, окрім звернення до суду.

Заявник ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити без його участі, заяву підтримав повністю.

Представник Дніпровський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві в судове засідання не зявився. До суду надійшла заява Дніпровського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, в якій просять розглянути справу без участі їх представника.

Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 народився 04 лютого 1974 року у м. Хмельницький, про що було складено актовий запис № 513 від 14 лютого 1974 року.

Його мати ОСОБА_2, народилась 20.10.1952 року у с. Припутні Ічнянського району, Чернігівської області. Померла 23.06.1993 року, а батько ОСОБА_6 (Ильюшин російською мовою) народився 10.08.1951 року у м. Києві. Помер 25.03.2018 року. Дід заявника по матері ОСОБА_4 та баба по матері ОСОБА_3 були польської національності. Їхня дочка ОСОБА_2, мати заявника, також була по національності полька і у 1952 році була хрещена згідно з Римо-католицькими звичаями. Разом з тим, у зв'язку з історичними та політичними процесами в 20 сторіччі на території колишнього СРСР, війною, репресіями та фізичним знищенням осіб польської національності, втрачено багато документів, що підтверджують національність людей, в тому числі його рідних, записи про національність його діда та баби та усі пов'язані з цим документи були знищені.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 належить до польської національності, проте в свідоцтві про народження заявника невірно зазначена національність матері.

Особисті документи сімї, що підтверджують належність його діда та баби до польської національності, а, як наслідок, і приналежність до цієї національності його матері, знищені. В сім'ї друзів баби і діда трапилась біда, члена родини було репресовано за сповідування польських традицій та визнання своєї національності, що також стало підставою того, що в подальшому члени його сім'ї в післявоєнні роки зазначали свою національність як українці.

На підставі ст. 11 Конституції України, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України.

У відповідності до ст. 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду та віросповідання.

Згідно п. 3 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права корінних народів і національних меншин.

Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР, кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в цій Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими.

Частиною 1 статті 11 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР визначено, що сторони зобов'язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім'я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-XII, відносини, які виникають з приводу реалізації громадянами України прав і свобод, пов'язаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України.

Разом з тим, відповідно до ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-XII, до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою.

Нормами ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-XII, визначено, що громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

У відповідності з вимогами ст.ст. 269, 270, 300 Цивільного кодексу України право на національність є особистим немайновим правом.

Відповідно до ст. 269 Цивільного кодексу України особисті немайнові права належать кожній особі від народження або за законом, а відповідно до ст. 271 Цивільного кодексу України, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя.

Статтею 300 Цивільного кодексу України закріплено, що фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Починаючи з 1992 року на підставі постанови Верховною Радою України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та свідоцтва про народження» від 26 червня 1992 року № 2503-XII діючим законодавством України не передбачено визначення національності фізичної особи - громадянина України, тобто з прийняттям вказаної постанови з паспорту громадянина України та свідоцтва про народження була виключена графа про національність.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразків книг реєстрації актів цивільного стану та описів бланків свідоцтв, що видаються державними органами реєстрації актів цивільного стану» від 12 вересня 2002 року № 1367, яка в наступному втратила силу в зв'язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2010 року № 1025 в новій редакції, була виключена графа про національність фізичної особи.

Тобто, на даний час нормативними актами України не передбачено можливість визначення персональної національності громадян України у документі який посвідчує таку особу.

Згідно з ч. 1 ст. 293 Цивільного-процесуального кодексу України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

На підставі ч. 2 ст. 293 Цивільного-процесуального кодексу України суд розглядає в порядку окремого провадження справи, в тому числі, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частина 1 ст. 315 Цивільного-процесуального кодексу України встановлює перелік фактів, що підлягають розгляду судом, при цьому ч. 2 вказаної статті передбачає, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з абз. 3 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав.

Відповідно до ст. 300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Встановлення факту приналежності ОСОБА_2 до польської національності необхідне заявнику для того, для того, щоб підтвердити статус його польського коріння, відновити та зберегти етнічне походження свого роду.

Таким чином під час розгляду справи у суді факти належності ОСОБА_2 до польської національності були доведені.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Дніпровський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_2 (Ильюшина), яка народилась 20 жовтня 1952 року у селі Припутні Ічнянського району, Чернігівської області, є полькою по лінії своєї матері ОСОБА_3 та батька ОСОБА_4.

Встановити факт неправильності актового запису № 513 від 14 лютого 1974 року про народження ОСОБА_1, а саме: в графі національності матері ОСОБА_5 (Ильюшиной) запису «українка» замість «полька».

Дніпровському районному у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві видати довідку про народження ОСОБА_1 та вказати національність матері ОСОБА_5 (Ильюшиной) «полька» та свідоцтві про народження ОСОБА_1, а саме: в графі національності матері ОСОБА_5 (Ильюшиной) вказати запис «полька».

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Заявник ОСОБА_1, місце проживання: 33024, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Заінтересована особа - Дніпровський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, місце знаходження: 02100, м.Київ, Бульвар Верховної Ради,8/20, .

Повне судове рішення складене 28 грудня 2018 року.

Суддя -