Справа № 615/1655/16-ц
Провадження № 2/615/36/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2018 року м. Валки

Валківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Токмакової А.П.,

секретаря судового засідання Антоненко М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Валки Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві», треті особи - Міністерство аграрної політики та продовольства України, приватний нотаріус Валківського районного нотаріального округу Харківської області Демяненко Валентина Олександрівна про стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки в порядку спадкування за законом,

за участі представника позивача - ОСОБА_3,

в с т а н о в и в:

Зі змісту позовної заяви, яка надійшла до суду 13.12.2016 року позивач ОСОБА_1, представник позивача за дорученням ОСОБА_4, представник представника позивача за дорученням ОСОБА_3 звернулися до суду з вимогою стягнути з Державного підприємства «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві» грошову компенсацію за невикористану померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 щорічну відпустку з 02.08.1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Позовна заява не підписана, що позбавляє можливості встановити особу адресата.

В обґрунтування позовних вимог вказують, що ОСОБА_5 з 02.08.1994 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року працював на посаді директора Державного підприємства «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві» за контрактом, який розірвано у зв'язку з його смертю.

Вважають, що у відповідності до ст.ст.1216,1218 ЦК України позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_5, тому має право згідно ч.6 ст.83 КЗпП України отримати на підприємстві грошову компенсацію за невикористані ним дні щорічної відпустки, яка в разі смерті працівника виплачується спадкоємцям. Але відповідач після смерті ОСОБА_5 при проведенні розрахунку в зв'язку з його смертю не виплатив зазначену компенсацію, чим, на їх думку, порушив права спадкоємця.

Разом з тим, звернули увагу, що з урахуванням положень ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, тому незалежно від того, чи нарахувало підприємство компенсацію за невикористану відпустку при звільненні, в разі виникнення спору і вирішення його на користь працівника на роботодавця може бути покладено виплату сум компенсацій за затримку проведеного розрахунку.

За розрахунками позивача за період з 1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року підприємство заборгувало ОСОБА_5 грошову компенсацію за невикористану відпустку за 16 років.

З урахуванням положень п.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» вважають, що звільнені від сплати судового збору, оскільки справа стосується вимог, що випливають з трудових правовідносин.

Ухвалою суду від 16.12.2016 року позовна заява була залишена без руху, як така, що не відповідає вимогам, встановленим ст.ст.119,120 ЦПК України. Зокрема, зі змісту позовної заяви не зрозуміло, який спосіб захисту обрано позивачем в порядку вирішення спадкових чи трудових відносин. В позовній заяві не зазначено та не обґрунтовано доказами обставини, які б свідчили про відкриття спадщини після смерті спадкодавця, в тому числі про наявність чи відсутність інших спадкоємців, що має значення для визначення кола осіб, які братимуть участь у справі, а також факт відношення до спадкового майна та неможливості оформити позивачем спадкових прав в нотаріальній конторі. Не додано доказу сплати судового збору.

Копія даної ухвали отримана позивачем 29.12.2016 року, що слідує із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

04.01.2017 року на адресу суду від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 надійшла заява на виконання ухвали суду. Згідно переліку додатків до вказаної заяви до суду було подано квитанцію про сплату судового збору у розмірі 640 грн., копія свідоцтва про право на спадщину, заяву про забезпечення доказів з додатками в порядку ст.ст.131, 133-135, 137 ЦПК України (квитанцію про сплату судового збору у розмірі 320 грн. 00 коп., копія наказу про надання розрахунку грошової компенсації за невикористані відпустки).

Проте у матеріалах справи відсутня копія свідоцтва про право на спадщину та заява про забезпечення доказів, а також відповідний акт про їх відсутність.

Ухвалою суду від 06.01.2017 року позовна заява повторно залишена без руху, оскільки позивач на виконання ухвали суду надала докази щодо обставин, які свідчать про відкриття спадщини після смерті спадкоємця ОСОБА_5 Проте позивачем не обґрунтовано та не наведено докази щодо обставин, які б свідчили про належність предмету позову до спадкового майна та неможливість оформити спадкові права в цій частині в нотаріальній конторі. Крім того, позивачем не обґрунтовано розмір на час розгляду справи вказаної в позовній заяві суми компенсації за невикористану щорічну відпустку, що має значення для визначення ціни позову та сплати судового збору в передбаченому Законом України «Про судовий збір» розмірі.

Копія вказаної ухвали отримана позивачем 13.01.2017 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, але зазначені в ухвалі недоліки не виконані, в зв'язку з чим ухвалою суду від 27.01.2017 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано не поданою та повернуто позивачеві.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31.05.2017 року ухвалу Валківського районного суду Харківської області від 27.01.2017 року скасовано. Справу повернуто до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі, оскільки суд в порушення приписів ст.121 ЦПК України в якості недоліків фактично вказав на недоведеність підстав та предмету заявленого позову, що підлягає з'ясуванню після відкриття провадження у справі, на стадії підготовки справи до розгляду та судового розгляду по суті.

Після надходження цивільної справи до Валківського районного суду Харківської області ухвалою суду від 03.08.2017 року позовна заява повторно залишена без руху, оскільки в позовній заяві не обґрунтовано та не наведено докази щодо обставин нарахування, виплати та розміру на час розгляду справи вказаної в позовній заяві суми компенсації за невикористану щорічну відпустку, що має значення для визначення ціни позову та сплати судового збору в передбаченому ЗУ «Про судовий збір» порядку і розмірі. Позовна заява не підписана позивачем або її представником, що не відповідає вимогам ч.3 ст.119 ЦПК України. Крім того, в квитанціях про сплату судового збору у сумі 640 грн., 320 грн. значиться прізвище ОСОБА_4, хоча до суду з позовною заявою звертається ОСОБА_1, чим порушено порядок сплати судового збору, передбачений Законом України «Про судовий збір».

21.08.2017 року на виконання ухвали суду представником позивача за довіреністю ОСОБА_4 надано лише 1 екземпляр позовної заяви, заяву про забезпечення доказів, копію довідки № 5 від 23.01.2017 року про невикористані відпустки ОСОБА_5 Квитанції про сплату судового збору в передбаченому законом порядку так і не надано.

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 01.09.2017 року позовна заява повторно залишена без руху, оскільки в ній не обґрунтовано та не наведено докази щодо обставин нарахування, виплати та розміру на час розгляду справи вказаної в позовній заяві суми компенсації за невикористану щорічну відпустку, що має значення для визначення ціни позову та сплати судового збору в передбаченому Законом України «Про судовий збір» порядку і розмірі. В позовній заяві не зазначено дати її подання, що не відповідає вимогам ч.3 ст.119 ЦПК України, до неї не додано її копії та копії всіх документів, що додаються, відповідно до кількості відповідачів, що не відповідає вимогам ч.1 ст.120 ЦПК України.

Крім того, в квитанціях про сплату судового збору у сумі 640 грн., 320 грн. значиться прізвище ОСОБА_4, хоча до суду зі змісту позовної заяви звертається ОСОБА_1, чим порушено порядок сплати судового збору, передбачений Законом України «Про судовий збір».

11.09.2017 року представник позивача за довіреністю ОСОБА_4 подала до суду оновлену позовну заяву, в якій просить стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку з 02.08.1994 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року за 419 днів в розмірі 136350,98 грн.

Крім раніше викладених обставин, вважає, що відповідно до ст.1227 ЦК України соціальні виплати передаються членам сімї спадкодавця, при чому не залежно від того, чи виступають вони одночасно спадкоємцями після його смерті. В даному випадку, на думку представника позивача, право на одержання цих сум не входить до складу спадщини. ЦК України не містить визначення поняття членів сімї спадкодавця, але враховуючи ч.2 ст.3 СК України, обов'язковою умовою для визнання особи членом сімї є факт спільного проживання з померлим, що, на думку представника позивача, підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію шлюбу та довідкою від нотаріуса про прийняття спадщини.

Вказала, що за період з 02.08.1994 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року підприємство згідно розрахунку, здійсненого у відповідності до норм Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року, заборгувало померлому ОСОБА_5 грошову компенсацію за невикористану відпустку за 419 днів у розмірі 136350,98 грн., що на думку представника позивача, входить до складу фонду та є елементом додаткової заробітної плати, тобто згідно ст.2 ЗУ «Про оплату праці» відноситься до компенсаційних виплат, які підлягають стягненню з підприємства у разі виникнення спору, що випливає із трудових відносин.

13.09.2017 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено у відкрите судове засідання.

Копія позовної заяви та доданих до неї документів надіслана відповідачу рекомендованим повідомленням, отримана представником відповідача 21.09.2017 року, але судове засідання відкладалося за його клопотанням для надання можливості скористатися правом на правову допомогу.

Перевірка позовної заяви ОСОБА_1 та судовий розгляд проводилися за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції, яка діяла на час пред'явлення позову.

15.12.2017 року набрав законної чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року.

Враховуючи вимоги п.9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року, на підставі ухвали суду від 05.01.2018 року судовий розгляд цивільної справи продовжено за правилами ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року, з урахуванням вимог ст.274 цього Кодексу за правилами загального позовного провадження, в зв'язку з чим роз'яснено сторонам порядок та строки виконання вимог ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року, для чого відкладено розгляд справи в погоджені між сторонами строки.

04.01.2018 року представник відповідача ОСОБА_7 подав відзив на позовну заяву, в якому не погоджується із позовом у повному обсязі, вважає його безпідставним та передчасним, оскільки позивачем жодним чином не обгрунтовано у позові факт порушення або невизнання права на отримання компенсації за невикористані відпустки після померлого ОСОБА_5

Звернув увагу, що відповідно до ст.1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодування у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Згідно із ч.6 ст.86 КЗпП України, ч.6 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А І групи, виплачується спадкоємцям.

Разом з тим, позивач до звернення із даним позовом до суду не зверталась до підприємства, пропозицій щодо мирного вирішення даного питання у позасудовому порядку не надходило. Хоча у доданому до позовної заяви Розрахунку сама зазначає, що «...компенсація виплачується спадкоємцям. Для отримання коштів потрібна заява спадкоємця в довільній формі.»

Крім того, позивачем не надано доказів відмови нотаріуса щодо неможливості включення компенсації за невикористані відпустки до складу спадщини у разі відсутності членів сім'ї спадкодавця.

Вважає, що чинним законодавством України не встановлено обов'язку у підприємства, здійснювати самостійний розшук спадкоємців померлого працівника, з метою виплати належних грошових сум.

На думку представника відповідача, наданий представником позивача ОСОБА_4 розрахунок грошової компенсації за невикористані відпустки здійснений з порушенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995р., яким визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Проте, при розрахунку сум заборгованості представник позивача необгрунтовано використовує збільшену заробітну платню станом на 01.01.2017 року, хоча сам Розрахунок компенсації містить період з 02.08.1994р. по 17.10.2012 року (строк дії контракту з директором ОСОБА_5.), тобто повинен бути виконаний станом на 2012 рік. За 12 місяців роботи, що передують дню смерті ОСОБА_5 розмір заробітної плати не змінювався та складав 3990 грн. 94 коп. Отже, всього за 12 місяців розмір заробітної плати становить 47891,28 грн.; кількість днів: 366-10=356 дн.; середньоденна заробітна плата: 47891.28/356=134,53 грн.; тому сума компенсації в даному випадку повинна складати 134,53*419днів=56368,07 грн.

Представник відповідача вважає безпідставними посилання представника позивача ОСОБА_4 на положення ст.233 КЗпП України в обґрунтування дотримання строків позовної давності, оскільки ч.2 цієї статті надає право звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком у разі порушення законодавства про оплату праці лише працівнику підприємства.

З урахуванням факту, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, строк позовної давності закінчився 17 жовтня 2015 року.

На думку представника відповідача, чинним законодавством України не передбачено збільшену позовну давність для спадкоємців померлого працівника, на звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі.

У разі визнання позову обґрунтованим, посилаючись на вимоги ст.ст.256,257, ч.1 ст.258, ч.4 ст.267 ЦК України, представник відповідача просить застосувати загальний строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову в зв'язку з пропуском строку для звернення з позовом до суду без поважної причини.

12.01.2018 року представник позивача ОСОБА_3 подав відповідь на відзив, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вважає, що посилання відповідача на ч.6 ст.86 КЗпП України ніякого відношення до вирішення позовних вимог не має. Разом з тим, посилання представника позивача ОСОБА_4 на положення ст.1227 ЦК України, ч.6 ст.83 КЗпП України, ч.6 ст.24 ЗУ «Про відпустки» вважає правомірними, оскільки позивач не вбачає інших правових підстав, які надають право членам сім'ї померлого ОСОБА_5 отримати грошову компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток.

На думку представника позивача, диспозиція ст.1227 ЦК України конкретизує підстави на право отримання сум заробітної плати, інших соціальних виплат, до яких входять і невикористані дні щорічних відпусток, які у свою чергу відповідно до п.2.2.12 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 р. № 5, обліковуються як суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних відпусток, у розмірах, передбачених законодавством, та входять до складу фонду додаткової заробітної плати.

Як зазначає представник позивача, додані до позовної заяви докази засвідчують факт не нарахування та неотримання суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних відпусток ОСОБА_5 за його життя, тому повинна бути передана членам його сім'ї, тобто дружині, з якою померлий ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі, а потім, у разі відсутності членів сім'ї - входить до складу спадщини. Стверджувати, що ці суми входять до складу спадщини за наявності членів сім'ї, на думку представника позивача, правових підстав немає.

Вважає, що на обґрунтовання факту порушення або не визнання права на отримання компенсації за невикористані відпустки після померлого ОСОБА_5, позивачем надано наказ № 233 від 03.12.2012 р. Міністерства аграрної політки України та наказ № 57-К(А) від 03.12.2012 р. Державного підприємства «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві», якими розірвано контракт з ОСОБА_5 та його звільнено з посади 03.12.2012 року у зв'язку зі смертю. А також копію відповіді в.о. директора Харківського облдержпідприємства ОСОБА_8 від 26.11.2015 р. вих. №110 на звернення позивача стосовно виплати грошової компенсації невикористаних щорічних відпусток ОСОБА_5 за час трудової діяльності на підприємстві, зміст якої свідчить про порушення роботодавцем вимог ст.ст.116,117 КЗпП України та фактичного визнання факту невиплати грошової компенсації невикористаних щорічних відпусток померлому ОСОБА_5

Згідно ЗУ «Про звернення громадян» керівнику підприємства ДП «Харківське обласне підприємство по племінній справі у тваринництві» представником ОСОБА_1 - ОСОБА_4 було направлено заяву з проханням надати Довідку про розрахунок компенсації за невикористані відпустки ОСОБА_5 та розмір його заробітної плати по рокам за період, на який припадають дні невикористаних відпусток, а саме з 1997 р. по 2012 р.

Наказом № 178-К від 23.11.16 р. бухгалтера зобов'язано провести нарахування. Наказ головний бухгалтер ОСОБА_9 отримала для виконання 23.11.16 р., але протягом двох днів безпідставно відмовилась виконувати такі розрахунки, про що представник відповідача замовчує.

Як зазначив представник позивача, згідно ст.1227 ЦК України грошова компенсація у разі невикористання щорічних відпусток передається членам його сім'ї, тобто дружині з якою померлий ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі, тому правові підстави надавати докази (відмову нотаріуса) відсутні.

Звернув увагу, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності ЗУ «Про відпустки» (до 01 січня 1997р).

Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Зважуючи на той факт, що розмір грошової компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_5 не нараховувався до теперішнього часу, то її розмір позивачем визначено у відповідності до Порядку, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р.

Стверджує, що позивачем не порушено строк позовної давності, оскільки вона зверталася до керівника підприємства 20.11.2015 р. з питань виплати компенсації за невикористані дні відпусток в межах 3-х річного терміну позовної давності, про що свідчить копія відповіді від 26.11.2015 р. №110. Зазначені обставини підтверджують намагання позивача вирішити питання у позасудовому порядку.

Надані до відзиву представником відповідача завірені головним бухгалтером копії «нібито» відомостей про нараховану заробітну плату ОСОБА_5 за жовтень 2011 р. та вересень 2012 р., на думку представника позивача, ніякого відношення до питання виплати належних для виплати покійному ОСОБА_5 сум у терміни, зазначені в ст.116 КЗпП України, тобто по день фактичного розрахунку за весь час його затримки, не мають, так-як у день фактичного розрахунку ніякого розрахунку компенсації за невикористану відпустку ніхто не проводив.

Представник позивача вважає, що смерть працівника ОСОБА_5 не позбавляє членів його сім'ї, а саме його дружині ОСОБА_1 звернутися до суду про стягнення належних їй після смерті чоловіка невиплаченої суми грошової компенсації за невикористану відпустку.

Ухвалою суду від 07.05.2018 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Міністерство аграрної політики та продовольства України, як Орган управління майном за погодженням з яким відповідно до контракту керівник ДП ХОСПП визначає час та порядок використання своєї щорічної відпустки (час початку та завершення, поділ її на частини і т.п.), а також приватного нотаріуса Валківського районного нотаріального округу Харківської області Демяненко Валентину Олександрівну щодо неможливості включення компенсації за невикористані відпустки до складу спадщини після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (Спадкова справа № 46/2012, зареєстрована в реєстрі за № 275) та роз'яснено право надання пояснень відповідно до ст.181 ЦПК України.

30.05.2018 року третя особа - приватний нотаріус Валківського районного нотаріального округу Харківської області Демяненко Валентина Олександрівна повідомила про розгляд справи за її відсутності, оскільки, як нотаріус, не знаходиться в правових відносинах ні з позивачем, ні з відповідачем, спір між якими вирішується, не являється особою, прав і обов'язків якої стосується спір сторін, так як відсутня юридична зацікавленість нотаріуса у результатах вирішення справи судом.

14.08.2018 року представник третьої особи - Міністерства аграрної політики та продовольства України Нестеренко Н.М. надав письмові пояснення, в яких зазначив, що Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 07.12.2015 року № 469 затверджено перелік установ та організацій, що належать до сфери управління Мінагрополітики, та акціонерних товариств, функції з управління корпоративними правами яких здійснює Мінагрополітики.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.6 ЗУ «Про управління об'єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних унітарних підприємств, у яких не утворено наглядову раду, установ, організацій та господарських структур, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать Державі, та в яких не утворено наглядову раду, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 03.12.2012 року №233-п розірвано контракт (реєстраційний № 4550 від 22.02.2011 року) з ІНФОРМАЦІЯ_1 року з ОСОБА_5 - директором ДП «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві» у зв'язку зі смертю.

З урахуванням положень ст.ст.1218,1227 ЦК України, вважає, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань в зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, за загальним правилом не включаються до складу спадщини, а передаються членам сім'ї спадкодавця, визначення кола осіб, яких міститься в Сімейному кодексі України.

Для отримання належних виплат особа (член сім'ї померлого) має звернутися до роботодавця з відповідною заявою та усіма підтверджуючими особу документами.

Проте, як вбачається зі змісту відзиву на позовну заяву, наданого ДП «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві», позивач не зверталася до підприємства із відповідною заявою. Тому грошова компенсація відповідно до положень ст.1227 ЦК України мала бути включена до складу спадщини ОСОБА_5

Враховуючи викладене, просить суд за результатом розгляду даної справи на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи прийняти законне та обґрунтоване судове рішення.

18.09.2018 року представник позивача ОСОБА_3 подав клопотання, в якому просив нести зміни та доповнити резолютивну частину позовної заяви щодо періодів невикористаної щорічної відпустки, за які підлягає стягненню грошова компенсація, а саме з 02 серпня 1997 року по 01 серпня 1998 року - 24 дні; з 02 серпня 1998 року по 01 серпня 1999 року - 24 дні; з 02 серпня 1999 року по 01 серпня 2000 року - 24 дні; з 02 серпня 2000 року по 01 серпня 2001 року - 24 дні; з 02 серпня 2001 року по 01 серпня 2002 року - 24 дні; з 02 серпня 2002 року по 01 серпня 2003 року - 24 дні; з 02 серпня 2003 року по 01 серпня 2004 року - 24 дні; з 02 серпня 2004 року по 01 серпня 2005 року - 24 дні; з 02 серпня 2005 року по 01 серпня 2006 року - 31 день; з 02 серпня 2006 року по 01 серпня 2007 року - 31 день; з 02 серпня 2007 року по 01 серпня 2008 року - 31 день; з 02 серпня 2008 року по 01 серпня 2009 року - 31 день; з 02 серпня 2009 року по 01 серпня 2010 року - 31 день; з 02 серпня 2010 року по 01 серпня 2011 року - 31 день; з 02 серпня 2011 року по 01 серпня 2012 року - 31 день; з 02 серпня 2012 року по 03.12.2012 року - 10 днів, а всього 419 днів в розмірі 136350,98 грн.

За цим же клопотанням представника позивача ОСОБА_3 на підставі ухвали суду від 18.09.2018 року витребувано з ДП «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві» належним чином засвідчені копії наказів про надання відпусток ОСОБА_5; оформлені в передбаченому законом порядку докази на підтвердження або спростування факту невикористаних відпусток із обов'язковим зазначенням періоду та кількості днів невикористаної щорічної відпустки, а також суму нарахованої заробітної плати, що виплачується за період відпустки, наданої з урахуванням стажу роботи, зборів на обов'язкове соціальне страхування, які сплачуються відповідно до чинного законодавства роботодавцем.

02.11.2018 року на виконання даної ухвали суду представником відповідача ОСОБА_11 подано заяву, в якій звернуто увагу суду, що у встановлений судом строк підприємство не змогло виконати викладені в ухвалі вимоги в зв'язку з перебуванням у відпустці заступника директора підприємства ОСОБА_4, яка є відповідальною особою за зберігання відповідних документів, та водночас - представником позивача в дані справі, що ставить під сумнів незацікавленість даного представника у об'єктивному вирішенні справи. При цьому відповідачем надано накази, які були надані ОСОБА_4 за період з 02.08.1994 року по 01.08.1997 року.

Надання оформлених в передбаченому законом порядку доказів на підтвердження або спростування факту невикористаних відпусток за періоди починаючи з 02.08.1997 року по 03.12.2012 року представник відповідача вважає неможливим, оскільки позивач не конкретизував у відповідності до ст.84 ЦПК України, які саме докази необхідно надати, враховуючи наявність документів, які передані до архіву, та строк зберігання яких закінчився.

Звернув увагу, що відповідно до ч.5 ст.84 ЦПК України суд може уповноважити на одержання таких доказів заінтересовану особу. Враховуючи, що представник позивача ОСОБА_4 є відповідальною особою за збереження документів, включаючи накази про надання відпусток на ДП «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві», вважає, що суд має право уповноважити ОСОБА_4 надати відповідні докази до матеріалів справи у разі їх наявності. Серед наданих ОСОБА_4 документів, крім тих, які долучені до даної заяви, інших доказів, що стосуються даної справи відповідач не знайшов.

З урахуванням наданих наказів: №7 від 25.01.1996 року, №71-к від 19.07.2001 року, №99 від 13.08.1999 року ОСОБА_5 було надано відпусток загальною тривалістю 87 днів, в зв'язку з чим підлягає коригуванню як наданий представником позивача розрахунок грошової компенсації за невикористані відпустки, так і наданий представником відповідача.

На думку представника відповідача, розрахунок компенсації станом на 2012 рік в даному випадку становитиме 44663,96 грн., що включає в себе військовий збір та податок на прибуток, крім єдиного соціального внеску.

При цьому представник відповідача підтримав заяву про застосування строку позовної давності, викладену у відзиві на позов, просить застосувати загальний строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

Будь-які інші заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав позовні вимоги, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини, наполягав на задоволенні позову.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, просили розгляд справи проводити за їх відсутності.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_3, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_5 в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується даними Свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1, виданого 15.10.1988 року Палацом урочистих подій «Жовтневий» м. Харкова, актовий запис № 1083.

Із наданих представником позивача ОСОБА_4 доказів вбачається, що на підставі наказу генерального директора Національного об'єднання по племінній справі у тваринництві № 22 від 27.07.1994 року ОСОБА_5 з 02.08.1994 року призначено виконуючим обов'язки директора Валківського племпідприємства Харківської області.

Згідно з наказом по Міністерству сільського господарства України № 818-к від 19.08.1994 року ОСОБА_5 призначений директором Валківського підприємства по племінній справі в тваринництві, приступив до виконання обов'язків директора на підставі наказу по підприємству № 54 від 28.08.1994 року, що підтверджується наданим представником позивача ОСОБА_4 витягом із Книги наказів. Відомостей про те, чи укладався з ОСОБА_5 контракт в передбаченому законом порядку, суду не надано.

Із наказу Міністерства сільського господарства і продовольства № 2258-к від 05.12.1995 року слідує, що у відповідності з Указом Президента України від 19.06.1995 року № 459/95 переукладено контракт з директором Валківського державного підприємства по племінній справі у тваринництві Харківської області ОСОБА_5 строком на 4 роки з 28.11.1995 року до 28.11.1999 року.

В цей же день 28.11.1995 року з керівником підприємства, що є в загальнодержавній власності, ОСОБА_5 укладено контракт з терміном дії з 28.11.1995 року до 28.11.1999 року, п.16 якого передбачає, що керівнику надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 24 робочих днів. Оплата відпустки проводиться виходячи із його середньоденного заробітку, обчисленого у порядку, встановленому КМУ. У разі відпустки надається матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі одного посадового окладу. Керівник визначає час та порядок використання своєї щорічної відпустки (час початку та завершення, поділ її на частини і т.п.) за погодженням з Органом управління майном. За 2 місяці до закінчення терміну дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладений на новий чи інший термін.

Відповідно до наказу Міністерства агропромислового комплексу №574-к від 24.11.1999 року продовжено строк дії контракту від 28.11.1995 року № 1031 з директором Валківського державного підприємства по племінній справі в тваринництві Харківської області ОСОБА_5 на 5 років з 29.11.1999 року до 29.11.2004 року. Дані про укладення відповідного контракту, суду не надані.

Як вбачається з Довідки директора Харківського облдержпідприємства № 182 від 30.11.2016 року на основі Постанови Ради Міністрів УРСР від 30.01.1981 року та Наказу по Харківському облплемоб'єднанню №115 від 13.06.1981 р. на базі держплемстанції і племоб'єднання створено Валківське міжрайонне племоб'єднання.

На підставі наказу № 38-А від 09.03.1998 року «Валківське державне підприємство по племінній справі у тваринництві» було перейменовано у «Валківське державне сільськогосподарське виробниче підприємство по племінній справі у тваринництві» на підставі Статуту, зареєстрованого юридичним управлінням Міністерства, Валківською районною державною адміністрацією (розпорядження №75 від 06.03.1998 року).

На виконання наказу Міністерства Аграрної політики України від 12.01.2004 року м. Київ «Валківське державне сільськогосподарське виробниче підприємство по племінній справі» надалі перейменовано в Державне підприємство «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві».

Згідно наказу Міністерства аграрної політики України № 332а-к від 03.06.2005 року ОСОБА_5 призначено за контрактом на посаду директора ДП «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві» строком на 5 років з 03.06.2005 року по 03.06.2010 року.

В цей же день 03.06.2005 року між Міністерством та ОСОБА_5 укладено контракт з терміном дії з 03.06.2005 року по 03.06.2010 року, який містить аналогічні умови, крім визначення строку щорічної оплаченої відпустки керівника, а саме тривалістю 31 календарний день.

На підставі наказу Міністерства аграрної політики України № 45-п від 22.02.2011 року ОСОБА_5 призначено за контрактом на посаду директора ДП «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві» строком на 2 роки з 22.02.2011 року по 22.02.2013 року. В цей же день 22.02.2011 року укладено відповідний контракт з терміном дії з 22.02.2011 року по 22.02.2013 року.

Суд приймає до уваги про наявність періодів, за які позивачем не надано доказів щодо правових підстав працевлаштування ОСОБА_5 на підприємстві, зокрема, з 03.06.2010 року по 22.02.2011 року.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується даними Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Валківського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 129.

З наказу ДП «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві» № 57-К(А) від 03.12.2013 року слідує, що згідно наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України № 233-к від 03.12.2012 року контракт, реєстраційний номер 4550 від 22.02.2011 р. з ІНФОРМАЦІЯ_1 року з ОСОБА_5 розірвано у зв'язку зі смертю.

Період працевлаштування ОСОБА_5 в ДП «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві» в наданій представником позивача Трудовій книжці серії НОМЕР_3, виданій 06.05.1982 року, значаться з 02.08.1994 року по 03.12.2012 року, що не відповідає наведеним вище доказам.

Як вбачається із витребуваної у відповідача інформації, на підставі Наказу ДП «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві» №7 від 25.01.1996 року ОСОБА_5 надано тарифну відпустку з 01.02.1996 року по 28.02.1996 року включно за період з 02.08.1994 року по 01.08.1995 року.

Згідно Наказу № 99 ОСОБА_5 перебував у черговій щорічній відпустці з 13.08.1999 року по 10.09.1999 року за період з 02.08.1994 року по 01.08.1995 року.

Згідно наказу № 11-К від 19.07.2001 року перебував у черговій тарифній відпустці з 20.07.2001 року по 19.08.2001 року за період з 02.08.1996 року по 01.08.1997 року.

Слід зазначити, що надані докази свідчать про перебування ОСОБА_5 в черговій відпустці двічі за один і той же період, тобто з 02.08.1994 року по 01.08.1995 року.

Як зазначив представник відповідача, інших документів, крім наданих представником позивача ОСОБА_4, яка є відповідальною особою за збереження документів на ДП «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві», включаючи накази про надання відпусток, зокрема, ОСОБА_5 на підприємстві не знайдено, що ставить під сумнів незацікавленість даного представника у об'єктивному вирішенні справи.

Згідно повідомлення ДП «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві» № 119 від 26.11.2015 року на звернення позивача слідує, що за результатами перевірки кадрової служби та бухгалтерії встановлено, що нарахування за невикористані дні тарифних відпусток на рахунках підприємства, як нараховані та невиплачені - відсутні, тому виплаті не підлягають.

Із довідки приватного нотаріуса Валківського районного нотаріального округу Харківської області Демяненко В.О. № 259/02-17 від 06.11.2012 року вбачається, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. В зв'язку з чим зареєстрована спадкова справа № 46/2012, реєстраційний номер 53667802. Будь-яких пояснень з приводу позовних вимог приватний нотаріус не надала, посилаючись на відсутність особистої заінтересованості.

Будь-яких об'єктивних даних, про те, що спадкодавцю ОСОБА_5 на час відкриття спадщини було нараховано, але не виплачено компенсацію за невикористані щорічні відпустки, представниками позивача не надано.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Згідно ст.45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.

Ст.74 КЗпП України, ст.ст.2,6 ЗУ «Про відпустки» передбачають право громадян, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, на щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Зокрема, ст.2 ЗУ «Про відпустки» встановлює беззастережно право на відпустки громадян України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до положень ст.75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відліковується з дня укладення трудового договору.

Ст.79 КЗпП України передбачає, що щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

У разі надання зазначених відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, крім визначених законом випадків, коли ці відпустки за бажанням працівника надаються повної тривалості.

Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Ст.80 КЗпП України вказує, що щорічна відпустка за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, як виняток, може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства, установи, організації, та за умови, що частина відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році.

У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 Закону України "Про відпустки".

Ст.79 КЗпП України та ст.10 ЗУ «Про відпустки» зобов'язують власника повідомляти працівника про початок відпустки не пізніш, як за два тижні до початку відпустки. В свою чергу працівникові також рекомендується свою вимогу про перенесення часу надання відпустки оформляти шляхом подання відповідної заяви на ім'я власника.

Відповідно до вимог ст.80 КЗпП України та ст.11 ЗУ «Про відпустки» забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд.

За змістом ч.6 ст.83 КЗпП України, ст.24 ЗУ «Про відпустки» у разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, виплачується спадкоємцям.

Водночас, ст.8-1 КЗпП Украі?ни передбачає, якщо міжнародним договором чи міжнародною угодою, в яких бере участь Украі?на, встановлені інші правила, ніж ті, що містить законодавство Украі?ни про працю, тому застосовуються правила міжнародного договору або міжнародноі? угоди.

Законом Украі?ни від 29.05.2001 року №2481-111 ратифіковано Конвенцію Міжнародноі? організаціі? праці №132 1970 року про оплачувані відпустки. Згідно ст.12 Конвенціі? угоди про відмову від права на мінімальну щорічну оплачувану відпустку чи про невикористання такоі? відпустки з заміною і?і? компенсацією чи іншим способом визнаються недіи?сними чи забороняються. Це правило є обов'язковим для виконання на територіі? Украі?ни.

Саме з цих загальних положень про неможливість заміни відпустки компенсацією, в абз.4 п.23 Пленуму ВСУ в Постанові від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що розглядаючи спори про виплату грошовоі? компенсаціі? за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаноі? ним основноі? и? додатковоі? щорічноі? відпустки та додатковоі? відпустки для працівників, які мають дітеи? (ст.182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення и?ого з роботи, а під час неі? - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих и?ому при цьому щорічноі? и? додатковоі? відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

В абз.4 цього пункту зазначається про відпустки за попередні роки: якщо працівник з незалежних від нього причин (не з и?ого вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаноі? відпустки.

Разом з тим, у випадку, якщо працівник не використав відпустки за роки, що передували звільненню, питання виплати и?ому компенсаціі? ставиться в залежність від причини невикористання ним цих відпусток: чи з и?ого вини чи без и?ого вини.

До того ж, в даному випадку під час здійснення судового розгляду справи питання виникає щодо порушення представником позивача положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, під час розгляду подібних справ у суді виникає проблема з доведенням обставин невикористання працівником відпусток не зі своєї вини та факту перешкоджання роботодавцем у їх наданні тощо.

Ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у всякому випадку повинен в зазначений в цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Ст.83 КЗпП України визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Тобто, виплата компенсації за останній робочий період.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 23.12.2015 року по справі №6-35584ск15.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Об'єктом відносин спадкування виступають права та обов'язки спадкодавця у їх сукупності, що належали йому на момент смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Стаття 4 ЦПК України встановлює, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Ч.1 ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Принцип змагальності в цивільному судочинстві забезпечує повноту дослідження обставин справи, зокрема, ст.12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч.1 ст.13 ЦПК України встановлює, що збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.2 цієї статті суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналізуючи надані представниками позивача докази та наведені норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позивачем та його представниками не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування позовних вимог щодо ненадання ОСОБА_5 щорічних відпусток за період роботи на посаді керівника ДП «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві» або неможливості їх використання (не з його вини), що має бути оформлено в передбаченому законом порядку.

Зазначені обставини позбавляють суд надати оцінку наявності чи відсутності вини ОСОБА_5 у невикористанні відпусток у разі їх наявності, враховуючи, що він займав керівну посаду і, можливо, умисно не використовував відпустки з метою заміни її на грошову компенсацію, що в подальшому зобов'язує роботодавця нести додаткові збитки.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, оскільки представниками позивача не доведено факт наявності чи відсутності надання ОСОБА_5 щорічних відпусток та вини підприємства у невикористанні ним цих відпусток.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві», треті особи - Міністерство аграрної політики та продовольства України, приватний нотаріус Валківського районного нотаріального округу Харківської області Демяненко Валентина Олександрівна про стягнення з Державного підприємства «Харківське обласне сільськогосподарське підприємство по племінній справі у тваринництві» грошової компенсації за невикористану померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 щорічну відпустку за періоди: з 02 серпня 1997 року по 01 серпня 1998 року - 24 дні; з 02 серпня 1998 року по 01 серпня 1999 року - 24 дні; з 02 серпня 1999 року по 01 серпня 2000 року - 24 дні; з 02 серпня 2000 року по 01 серпня 2001 року - 24 дні; з 02 серпня 2001 року по 01 серпня 2002 року - 24 дні; з 02 серпня 2002 року по 01 серпня 2003 року - 24 дні; з 02 серпня 2003 року по 01 серпня 2004 року - 24 дні; з 02 серпня 2004 року по 01 серпня 2005 року - 24 дні; з 02 серпня 2005 року по 01 серпня 2006 року - 31 день; з 02 серпня 2006 року по 01 серпня 2007 року - 31 день; з 02 серпня 2007 року по 01 серпня 2008 року - 31 день; з 02 серпня 2008 року по 01 серпня 2009 року - 31 день; з 02 серпня 2009 року по 01 серпня 2010 року - 31 день; з 02 серпня 2010 року по 01 серпня 2011 року - 31 день; з 02 серпня 2011 року по 01 серпня 2012 року - 31 день; з 02 серпня 2012 року по 03.12.2012 року - 10 днів, а всього 419 днів в розмірі 136350,98 грн. - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Валківський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.П. Токмакова