АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3444/18 Справа № 185/3226/17 Головуючий у 1 й інстанції - Головін В. О. Доповідач - Демченко Е.Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення аліментів, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_3 про повернення аліментів, мотивуючи тим, що за рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2007 року з нього на користь ОСОБА_3 на утримання їхнього неповнолітнього сина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, стягувалися аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу (заробітку).

Вказував, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року шлюб між ним та ОСОБА_3 було розірвано та після розірвання шлюбу, син ОСОБА_4 став проживати разом з ним.

Зазначав, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року, яке набрало законної сили 13 лютого 2017 року, було визначено місце проживання сина ОСОБА_4 разом з ним.

Посилаючись на те, що ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2017 року виконавчий лист, виданий на підставі рішення суду про стягнення аліментів, було визнано таким, що не підлягає виконанню, а син проживає з ним та перебуває на його утриманні, тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 22.555 грн.66 коп. безпідставно стягнутих аліментів за період з 01 червня 2016 року по 01 лютого 2017 року за виконавчим листом №2-10938 від 30 жовтня 2007 року.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2018 року та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що аліменти на утримання дитини має право одержувати той із батьків, з ким проживає дитина, син з травня 2016 року постійно проживав з ним, а тому він має право на повернення безпідставно стягнутих з нього аліментів.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

У відповідності до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Разом з цим, частиною 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, явка яких не є обов'язковою.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2007 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу (заробітку) з дня подачі заяви до повноліття дитини.

26 квітня 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірваний.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року, яке набрало чинності з 13 лютого 2017 року, місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 визначено разом з батьком ОСОБА_2 (а.с.4-5).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області суду від 06 березня 2017 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти, починаючи з 16 лютого 2017 року і до повноліття ОСОБА_4 (а.с.6).

29 березня 2017 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області було винесено ухвалу про зупинення виконавчого провадження, щодо стягнення аліментів зі ОСОБА_2 по виконавчому листу №2-10938 від 30 жовтня 2007 року, а відповідно до ухвали Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2017 року виконавчий лист №2-1093 визнаний таким, що не підлягає стягненню (а.с.12-13,14).

Судом також встановлено, що відповідачем ОСОБА_3 повернуто на користь позивача ОСОБА_2 аліменти в сумі 5.653 грн., які вона отримала за період з 16 лютого 2017 року по 29 березня 2017 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з їх безпідставності, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення (182 СК України ).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Колегія суддів наголошує на тому, що стягнення аліментів з позивача здійснювалося виключно на підставі виконавчого листа за рішенням суду.

Позивач зазначає, що аліменти були стягнені з нього безпідставно оскільки син уже проживав з ним та перебував на його утриманні, а отже отримані та збережені відповідачкою безпідставно.

Правовий аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У даному випадку відсутні підстави, передбачені законом, для віднесення сплачених аліментів до безпідставно набутих відповідачем.

Крім того, стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Згідно зі статтею 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального й процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишена без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.