Постанова

Іменем України

30 серпня 2018 року

м. Харків

справа № 642/5292/17

провадження № 22-ц/790/3897/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Піддубного Р.М. (суддя - доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Харківська міська рада,

третя особа - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2018 року, ухвалене у складі судді Євтіфієва В.М., -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, мотивуючи який зазначив, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 червня 2015 року та рішення цього ж суду від 24 січня 2014 року йому на праві власності належить 200/600 частин житлового будинку АДРЕСА_1. По 163/600 частин вказаного нерухомого майна належать також ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. У 1993 році за особисті кошти ним було самочинно збудовано гараж - літ. «Л», сарай - літ. «М» та прибудову літ. «а5».

Посилаючись на те, що будівництво здійснено з дотриманням архітектурних, будівельних, санітарних норм та правил, не порушує права інших осіб, ОСОБА_1 просив на підставі ст.ст. 331, 376 ЦК України визнати за ним право власності на гараж літ. «Л», сарай літ. «М», прибудову літ. «а5» на земельній ділянці АДРЕСА_1.

Відповідач та третя особи проти задоволення позову заперечували, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким заявлений ним позов задовольнити.

В обґрунтування скарги зазначив, що суд першої інстанції не дав належної оцінки наданим ним доказам того, що будівництво здійснено за його особисті кошти та не порушує права інших осіб.

У наданому відзиві Харківська міська рада просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 червня 2015 року та рішення цього ж суду від 24 січня 2014 року ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 200/600 частин житлового будинку АДРЕСА_1. По 163/600 частин вказаного нерухомого майна належать також ОСОБА_2 та ОСОБА_3

На земельній ділянці за вказаною адресою позивачем у 1993 році самочинно збудовано гараж літ. «Л», сарай літ. «М» та прибудову літ. «а5».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності передбачених ст. 376 ЦК України підстав для визнання в судовому порядку за ОСОБА_1 права власності на об'єкти самочинного будівництва.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з наступних підстав.

За змістом статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК).

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Проте в силу ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п.п. 9, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам при розгляді справ зазначеної категорії слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Встановлено та не заперечується позивачем, що до компетентних органів з питань надання дозволу на виконання будівельних робіт та введення збудованих об'єктів в експлуатацію у встановленому законом порядку ОСОБА_1 не звертався.

Отже, встановивши, що спірне нерухоме майно є самочинним будівництвом, оскільки здійснено без затвердженої у встановленому законом порядку проектної документації, без отримання дозволу на будівництво, а також за відсутності рішення компетентного органу про надання дозволу на відмову у прийнятті закінченого будівництвом об'єкту в експлуатацію, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених ст. 376 ЦК України підстав для визнання в судовому порядку за ОСОБА_1 права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

А.І. Овсяннікова