Справа № 444/1345/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/5013/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника позивача ОСОБА_2- ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова в складі судді Ліуша А.І. від 29 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності, -

в с т а н о в и л а :

рішеннямЗалізничного районного суду м. Львова від 29 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі. Вважає, що рішення ухвалено з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відповідачами визнані як обставини викладені в позовній заяві, так і позов в цілому. Вказує на те, що в рішенні суду немає обґрунтування щодо відмови в позові з підстав порушення закону, прав, свобод, інтересів інших осіб, або щодо факту дій представника, що суперечили інтересам відповідачів.

В судове засідання позивач не зявився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у його відсутності, зважаючи на те, що такий учасник справи повідомлявся про час та місце її розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що його інтереси в судовому засіданні захищав представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та відповідачів на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позову, заяв про збільшення та зменшення позовних вимог, апеляційної скарги, усних та письмових пояснень, заяв учасників справи та їх представників у судах першої та апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є частково обґрунтованою та підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч. 1, 2 ст. 21 СК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», ч.1 ст. 60 ЦПК України та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що згідно свідоцтва про смерть серії І-СГ №357096 від 28 квітня 2014 року ОСОБА_5 померла 27 квітня 2014 року. Суд відхилив покликання позивача на довідку Поштампу ЦПЗ №1 від 22 грудня 2012 року про отримання позивачем одноразової допомоги на поховання померлої ОСОБА_5 та довідки ЛКП «Скнилівок» від 03 липня 2014 року, 29 жовтня 2014 року та серпня 2015 року щодо місця реєстрації позивача та спадкодавця, оскільки зазначені докази, на переконання суду, свідчать лише про відсутність конфліктів у відносинах між подружжям, яке згідно свідоцтва 1-СГ №006329 від 27 жовтня 1994 року розірвало шлюб, але не про їх повязаність спільним побутом чи наявність взаємних прав та обовязків. Також, суд не бере до уваги покликання заявника на акт ЛКП «Скнилівок» від 22 грудня 2014 року як доказ його проживання однією сімєю зі спадкодавцем, оскільки в даному акті не вказано за чиїм зверненням та у звязку з якими обставинами проводилось складання вказаного акту та даний акт не містить жодних відомостей щодо його належної реєстрації в ЛКП «Скнилівок», оригіналу вказаного акту суду теж надано не було. Також, судом не отримано належних та допустимих доказів щодо проживання заявника та померлого ОСОБА_5 на момент відкриття спадщини, чи протягом останніх пяти років до дня його смерті однією сімєю, а також не надано суду жодних належних та допустимих доказів щодо того чи були вони повязані спільним побутом та чи мали взаємні права та обовязки, саме як подружжя, а тому, відповідно і відсутні підстави щодо вирішення питання про визнання права власності на спадкове майно за позивачем.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, обставини які суд вважав встановленими не доведені.

Як вбачається із матеріалів справи позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_5, у якому, з врахуванням неодноразової зміни позовних вимог, остаточно просив суд: встановити факт проживання з 27.10.1994 року до 27.04.2014р. ОСОБА_2 і ОСОБА_5 однією сімєю у квартирі № 58, буд. № 29 на вул.. С.Петлюри у м. Львові та визнати позивача чоловіком ОСОБА_5, а також визнати за позивачем право власності на квартиру №58 в будинку 29 на вул. С.Петлюри в м.Львові.

В обґрунтування позову зазначав, що 27 квітня 2014 року померла ОСОБА_5 Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно. Вони, не зважаючи на розірвання шлюбу у 1994 році, весь час проживали однією сім'єю у квартирі №58 на вул. Петлюри, 29 у м. Львові, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки, повторно шлюб не зареєстрували, оскільки то не було часу, то ще якість фактори.

Як вбачається із матеріалів даної справи, справи №444/330/16 Жовківського районного суду Львівської області за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про встановлення факту та визнання права власності, а також усних та письмових пояснень учасників справи та їх представників, - з 19.02.2016 року триває спір між сторонами з приводу спадкового майна, після смерті ОСОБА_7.

Так, позивач стверджуючи, що він та померла 27.04.2014 року ОСОБА_5 проживали з часу розірвання шлюбу між ними (27.10.1994 року) однією сімєю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу до її смерті, просив визнати за ним як за спадкоємцем померлої четвертої черги право на спадкове майно.

Відповідачі ж заперечували стосовно цього зазначаючи, що є спадкоємцями другої черги як племінники, в порядку спадкування за правом представлення через смерть їх батьків, що були рідними братом та сестрою спадкодавця та померли до її смерті та прийняли спадщину.

Станом на 13.06.2017 року спір між тронами було фактично до певної міри врегульовано.

Так, позивач відмовився від ряду позовних вимог стосовно спадкового майна залишивши на розгляді лише згадані вище.

Відповідачі ж позов у зменшеному розмірі визнали.

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами визнано позивач з часу розірвання між ним та померлою 27.04.2014 року ОСОБА_5 шлюбу до її смерті проживали однією сімєю як чоловік та жінка без шлюбу.

Окрім визнання цього факту сторонами, такий підтверджено рядом доказів, а саме тим, що спірна квартира приватизована у спільну сумісну власність позивачем та померлою ОСОБА_5 вже після розірвання шлюбу (свідоцтво від 14.01.2004 року) при цьому у свідоцтві позивач зазначений як член сімї ОСОБА_5 (свідоцтво про право власності та дані реєстру про реєстрацію права власності на квартиру за позивачем та померлою Т.1 а.с. 56-59). Факт проживання однією сімєю підтверджено актом уповноважених представників ЛКП Скнилівок», який такі склали 22.12.2014 року про встановлення факту проживання позивача та ОСОБА_5 у цивільному шлюбу на підставі опитування їх сусідів, мешканців квартир 64, 57, 59 будинку 29 на вул. С.Петлюри в м.Львові (Т.1 а.с. 63). Додатково такий факт підтверджується фактом отримання позивачем одноразової державної матеріальної допомоги на поховання ОСОБА_5 як члену її сімї (довідка Заступника поштампу ЦПЗ №1 від 22.12.2014 року Т.1 а.с. 65). Факт, також, підтверджується довідками ЛКП «Скнилівок» від 3.07.2014 року та 29.10.2014 року, якими підтверджено факт спільного проживання позивача з ОСОБА_5 до дня її смерті, реєстрація позивача у спірній квартирі з 1986 року (Т.1 а.с. 66, 68). Окрім наведеного факт непрямо підтверджується доказами про проведення позивачем поховання ОСОБА_5 (акт про виконані роботи, товарний чек про оплату таких робіт, завданням замовленням на виконання спільного (в майбутньому для позивача) та померлої ОСОБА_5 надгробного памятника, договір підряду на виконання такого (а.с. 116-122) справи №444/330/16). Вказані докази слід вважати помилково не взято до уваги судом першої інстанції.

Зважаючи на вказане, підстав для відмови у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення у суду першої інстанції, не було.

Що стосується позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, то така підлягала до часткового задоволення з врахуванням такого.

Так, позивач є на даний час, як вбачається із реєстру прав власності на нерухоме майно, власником ? частки спірної квартири, так як така була приватизована ним спільно з померлою ОСОБА_5 у спільну сумісну власність, про що йшлося. Тому підстав повторного визнання права власності на ? належну йому частку квартири, що ніким не оспорювалось немає.

Що стосується іншої частини квартири, то така до смерті належала ОСОБА_5 з якою позивач проживав до смерті більше 5 років однією сімєю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та є відповідно її спадкоємцем четвертої черги.

Відповідачі є спадкоємцями які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 другої черги, як племінники померлої, оскільки їх батько та мати відповідно брат та сестра померлої померли до часу відкриття спадини, що стверджується копією спадкової справи (Т.2 а.с. 1-86 справи №444/330/16). Решта спадкоємців спадщини не прийняли.

Відповідно друга черга спадкування повинна була б усунути від спадкування позивача, однак спір між сторонами фактично на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції врегульовано. Так, позивач не заперечував прийняття відповідачами спадщини на інше спадкове майно, окрім квартири та відповідачам відповідно нотаріусом видано свідоцтва про право на спадщину на таке спадкове майно. Відповідачі ж не заперечують щодо визнання за позивачем права власності на спірну ? частину квартири в порядку спадкування та не претендують на таку та заяв про видання свідоцтв про право на спадщину на таке спадкове майно не подавали.

Віднесення сторін до різних черг спадкування унеможливлює вирішення вказаного питання (визнання права власності за позивачем на спірну частку спадкового майна) в позасудовому порядку, оскільки відповідачі не взмозі надати позивачу дозвіл на прийняття спадщини у нотаріуса на певне майно, таке можливе виключно шляхом укладення нотаріального договору про зміну черговості спадкоємця. Відповідачі ж зміну черговості заперечують, оскільки в такому випадку вони позбудуться частки у інших обєктах спадкового майна, однак відповідачі не заперечують стосовно визнання за позивачем спірного спадкового майна, що відповідно у нотаріальному порядку оформлено бути не може.

Свою позицію стосовно визнання позову на даний час та на час постановлення оскаржуваного рішення, а саме в частині визнання факту, про встановлення якого просить позивач та визнання права власності на спадкове майно (1/2 частину квартири №58 в будинку 29 на вул. С.Петлюри в м.Львові) відповідачі підтвердили і будучи присутніми у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, заперечивши право позивача на решту спадкового майна.

Зважаючи на вказане позов у цій частині вимог підлягав до задоволення та безпідставно був відхилений судом першої інстанції.

Вказане відповідає вимогам ст.ст. 1216-1223, 1226, 1258, 1259, 1262, 1264, 1266-1270, 1273-1275, 1278 ЦК України.

Тому, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, визнавши її доводи частково обґрунтованими.

Рішення ж суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням у справі нового рішення, яким позов ОСОБА_2 слід задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_7 однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу з 27.10.1994 року до 27.04.2014 року та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири №58 в буд. 29 на вул. С.Петлюри в м.Львові в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7. В задоволенні решти позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 червня 2017 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_7 однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу з 27.10.1994 року до 27.04.2014 року

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири №58 в буд. 29 на вул. С.Петлюри в м.Львові в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7.

В задоволенні решти позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 27 липня 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_8