Справа № 453/1202/17 Головуючий у 1 інстанції: Курницька В.Я.
Провадження № 22-ц/811/501/18 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2, його представника -

ОСОБА_3, представника відповідача - Чечотки В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача 2680 грн. 70 коп. недоплаченої йому при звільненні компенсації за 5 днів невикористаної відпустки за відпрацьований робочий рік з 02.01.2017 року по 19.06.2017 року, оскільки така компенсація була нарахована відповідачем в порушення вимог закону лише за 26 календарних днів, а не за 31 календарний день, як належало, та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04.06.2018 року позов задоволено.

Стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_2 компенсацію за невикористані дні відпустки за період з 02.01.2017 року по 19.06.2017 року в сумі 2680 грн. 70 коп.

Стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки з остаточним розрахунком в сумі 149895 грн. 20 коп.

Стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Рішення суду оскаржив відповідач Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України, просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що всі виплати, належні позивачу на день звільнення, були виплачені йому в повному обсязі і розрахунок компенсації за невикористані дні щорічної відпустки проведено з дотриманням вимог закону.

Крім того, апелянт звертає увагу, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з вказаним позовом, який передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02.01.2015 року позивач ОСОБА_2 був прийнятий на посаду професора кафедри адміністративного менеджменту та політики зайнятості Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України до визначення результатів конкурсу.

29.01.2015 року позивач переведений на посаду професора кафедри адміністративного менеджменту та політики зайнятості Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на умовах контракту.

03.06.2015 року позивач переведений на посаду завідувача кафедри публічного адміністрування цього Інституту до визначення результатів конкурсу.

01.10.2015 року позивач переведений на посаду завідувача кафедри публічного адміністрування на умовах контракту.

01.09.2016 року позивач переведений на посаду професора кафедри публічного управління та адміністрування Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України за результатами конкурсу.

19.06.2017 року позивача звільнено із займаної посади професора у зв'язку із закінченням строку дії контракту згідно з п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України.

При звільненні позивачу виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 02.01.2017 року по 19.06.2017 року (26 календарних днів).

Відповідно до ч.1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А 1 групи.

У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості (ч.2 ст.83 КЗпП України).

Аналогічне за змістом положення міститься й у ч. 2 ст. 24 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до ч.6 ст.6 Закону України «Про відпустки», керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 6 Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.1997 року №346, у разі звільнення керівних, педагогічних, наукових і науково-педагогічних працівників навчальних закладів та навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічної основної відпустки з розрахунку повної її тривалості, а особам, які до звільнення пропрацювали менш як 10 місяців, - пропорційно до відпрацьованого ними часу (з розрахунку тривалості щорічної основної відпустки за кожний відпрацьований місяць 5,6; 4,2 і 2,8 календарного дня при тривалості щорічної основної відпустки відповідно 56, 42 і 28 календарних днів).

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_2, відповідно до наведених вище норм закону, займаючи посаду професора кафедри публічного управління та адміністрування Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України, з якої його було звільнено 19.06.2017 року, мав право на щорічну основну відпустку тривалістю 56 календарних днів, тому компенсація за невикористану відпустку за період роботи з 02.01.2017 року по 19.06.2017 року - робочий рік, в якому позивач відпрацював 5 повних місяців та 16 днів червня 2017 року, повинна бути виплачена за 31 календарний день, тривалість якої обрахована пропорційно до відпрацьованого позивачем часу із застосуванням коефіцієнту 5,6 календарних дня за кожний відпрацьований місяць (5,6*5+5,6*16/30=31).

На переконання колегії суддів, правильність наданого позивачем розрахунку тривалості невикористаної ним щорічної основної відпустки за період роботи з 02.01.2017 року по 19.06.2017 року (відпрацьовано менше 10 місяців) підтверджується також листом Міністерства соціальної політики України від 29.11.2017 року №2009/0/102-17/284 (а.с.90).

Відповідно до вимог ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму (ч.2 ст.116 КЗпП).

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Враховуючи наведені вище норми КЗпП України й те, що вимогу позивача про стягнення недоплаченої йому при звільненні компенсації за невикористану відпустку суд першої інстанції задовольнив у повному обсязі, тому правильним є й висновок суду про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення в справі.

Доводи апелянта про пропуск позивачем строку для звернення до суду з вказаним позовом є безпідставними, оскільки, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, без обмеження будь-яким строком.

Що ж стосується доводів апелянта про застосування норми ч.1 ст.233 КЗпП України до вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то в цій частині, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач не пропустив строку позовної давності, оскільки перебіг тримісячного строку необхідно обраховувати від дня фактичного розрахунку, однак, в даному випадку, на момент ухвалення судом рішення у справі такого розрахунку з позивачем проведено не було.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин, дав належну правову оцінку доказам, які сторони подали в обґрунтування своїх вимог та заперечень, доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для іншого висновку, ніж того, якого дійшов суд першої інстанції по суті вирішення позову, а тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2018 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.