Справа № 215/1644/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2018 року Тернівський районний суд м. Кривого Рогу

в складі: головуючого - судді Лиходєдова А.В.

при секретарі Малиш Н.В.

згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (письмового провадження), без повідомлення учасників процесу, справу за позовом СамойленкоТидір ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду зі вказаним позовом, в якому просила зобовязати відповідача ОСОБА_2 протягом пяти днів з дня набрання судовим рішенням законної сили, спростувати поширену нею в мережі інтернет на веб сайті «Фейсбук» інформацію за посиланням https://facebook.com/storu.php?story-fbid=111692&a; ;id=02812, шляхом розміщення на сторінці відповідача веб сайту «Фейсбук» https://www/facebook/com/profile/php?id=52145 інформації про ухвалене у справі за позовною заявою СамойленкоТидір ОСОБА_1 судове рішення про захист честі, гідності та поширити на власній сторінці відповідача та під публікацією від 13.02.2018 р. опублікованої о 21-18 за посиланням https://facebook.com/storu.php?story-fbid=111692&aил;id=02812 інформацію наступного змісту: «Спростування інформації! Я ОСОБА_2 спростовую інформацію, поширену мною під публікацією ОСОБА_3, опублікованої в мережі інтернет на веб сайті «Фейсбук» від 13.02.2018 р. о 21-18 год. за посиланням https://facebook.com/storu.php?story-fbid=111692&a1-;id=02812, стосовно того, що мої коментарі адресовані ОСОБА_4: - «разом з московськими попами та ветеранами КДБ вихованням молоді займаєтесь?», «не поспішай, тобі нема куди поспішати, особливо до позову», «А в кишені вілкула перебувати це не позор?» - є неправдивою та недостовірною інформацією.

В обґрунтування позову зазначила, що вона ОСОБА_4 є керівником громадської організації «Координаційний центр допомоги учасникам АТО, їх сімям, ветеранам, інвалідам, переселенцям». Головною метою Центру є допомога військовим та їх сімям з будь-якого питання, зокрема, реабілітація бійців, юридична, психологічна консультація, надання освіти. Одним із головних завдань роботи Центру є допомога повернутися до цивільного життя. З метою залучення якомога більшої кількості спеціалістів до діяльності центру, надання інформації про роботу центру було вирішено через офіційний сайт «Фейсбук» в мережі інтернет, зареєструвати сторінку (аккаунт) Координаційний центр допомоги учасникам АТО, їх сімям, ветеранам, інвалідам, переселенцям. Досить велика кількість людей отримує інформацію про роботу центру, коментує публікації викладені на сторінці центру. 13 лютого 2018 року,у мережі інтернет на офіційному сайті «Фейсбук» за посиланням під публікацією ОСОБА_3, опублікованої в мережі інтернет на веб сайті «Фейсбук», о 21.18 год. з посиланням https://facebook.com/storu.php?story-fbid=111692&aуб;id=02812, в коментарях під публікацією, відповідач шляхом поширення через мережу інтернет, використовуючи свій обліковий запис «Надія Гайдук», була поширена інформація відносно неї, а саме:

ОСОБА_2 адресовано ОСОБА_5: - «разом з московськими попами та ветеранами КДБ вихованням молоді займаєтесь?»

ОСОБА_5 (адресовано відповідачу ОСОБА_2В.): «якщо вас так дуже цікавить моє життя то прийдіть, і я вас детально введу в екскурс щодо моєї діяльності патріотичного виховання. Не фантазуйте собі, будь ласка».

ОСОБА_2: - «я відчуваю фальш, тому за весь час до вашої організації жодного разу до вас не прийшла, хоча там перебували всі, причетні до війни з росією, криворіжці. І як виявилось з коментів, не помилилась».

ОСОБА_2 (адресовано ОСОБА_5): «не поспішай, тобі нема куди поспішати, особливо до позору».

ОСОБА_2 (адресовано ОСОБА_5): «а в кишені вілкула перебувати це не позор?».

ОСОБА_2: «в мене добра пам'ять, не напрягайтесь скринами, просто я не в місті».

ОСОБА_5 (адресовано ОСОБА_2): «Мене Ваше місцезнаходження не цікавить. Повторюю в останнє надайте факти про те, що написали!»

ОСОБА_2: «а то що?»

ОСОБА_5 (адресовано ОСОБА_6): «Враховуючи те, що я лежу в лікарні у важкому фізичному та моральному стані, очікуючи на третю дитину, те, що Ви принизили мене, затронули мої честь та гідність, звинуватили без доказів у тому, чого не існує насправді, я буду змушена подати на Вас до Суду».

Неправомірними діями відповідача, поширенням недостовірної інформації, принижена її честь та гідність, ділова репутація, так як будучи одним із засновників та керівником Координаційного центру допомоги учасникам АТО, їх сімям, ветеранам, інвалідам, переселенцям, з початку війни на сході України, вона разом зі своєю командою працювала на благо учасників АТО та їх близьких, віддаючи всю себе, добросовісно, з повагою до людей, без мети отримання будь-якої для себе вигоди, не використовуючи жодних засобів політичного чи іншого впливу, забезпечила функціонування одного з найбільших в Україні центрів по наданню допомоги. В свою чергу відповідач, шляхом поширення через мережу інтернет, розповсюдила неправдиву інформацію про неї, чим порушила її права. Застосовуючи всесвітній засіб поширення інформації, інтернет, відповідач намагається переконати численну кількість користувачів сайту «Фейсбук», у вигідності незаконних, некомпетентних, аморальних, сумнівних, корисливих мотивах її діяльності. В соціальному вимірі такі публікації призводять до ускладнення подальшої її діяльності як керівника центру, через підривну та наклепницькому діяльність відповідача серед користувачів мережі інтернет. Неправдива інформація була доведена до відома як найменше 215 особам, які відреагували на публікацію ОСОБА_3 та 16 особам, які були безпосередньо долучені до публікації через програмні засоби веб сайту «Фейсбук». Наслідки поширення негативної інформації потягли за собою нераціональне витрачання її особистого часу, обумовили необхідність залучання значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, які дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання. Внаслідок публікацій відповідача, наклепу та нанесенню образ відносно неї, в її житті відбулися негативні зміни, щоденні думки та переживання щодо опублікованої інформації, потреба в уникненні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, важкість виконання повсякденних обовязків, переживання психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності.

21.06.2018 р., відповідач ОСОБА_2 надала до суду відзив на позов, в якому зазначила, що зі вказаним позовом вона не згодна, так як її висловлювання, що були зазначені у позові, а саме «не поспішай, тобі нема куди поспішати, особливо до позору»; «А в кишені вілкула перебувати це не позор?» та «разом з московськими попами та ветеранами КДБ вихованням молоді займаєтесь?» - є оціночним судженням, оскільки вони не містять фактичних даних, особистих образ, наклепу, а є лише її субєктивною оцінкою дій. Більше того, ці висловлення не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів: алегорії («поспішати… до позору»); а також у формі питання, яке саме по собі виключає ствердження будь-якої інформації. Посилання в позові на п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи», не може бути застосовано в даному випадку, оскільки в цьому пункті мова йде про розповсюдження недостовірної інформації, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, а відповідно до викладеного її висловлювання є лише оціночним судженням, більшість з яких є питаннями, котрі взагалі не можуть бути витрактувані як інформація. У звязку з викладеним, вважає, що даний позов є необґрунтованим,, безпідставним, оскільки оціночні судження не можуть бути предметом судового захисту та жодним чином не порушують права позивача. Крім того, сам факт подачі даного позову є спробою порушити її права, які захищає ст. 34 Конституції України та ст. 10 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», якими гарантовано свободу висловлення власної думки та захист цього права судом.

Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, приходить до наступних висновків.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Тобто праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Верховний суд України у п. 18 Постанови від 27.02.2009 р. Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Судом встановлено, що 13 лютого 2018 року,у мережі інтернет на офіційному сайті «Фейсбук» за посиланням під публікацією ОСОБА_3, опублікованої в мережі інтернет на веб сайті «Фейсбук», о 21.18 год. з посиланням https://facebook.com/storu.php?story-fbid=111692&aії;id=02812, в коментарях під публікацією, відповідач шляхом поширення через мережу інтернет, використовуючи свій обліковий запис «Надія Гайдук», відповідачем була поширена інформація відносно позивача, а саме:

- «разом з московськими попами та ветеранами КДБ вихованням молоді займаєтесь?»

- «я відчуваю фальш, тому за весь час до вашої організації жодного разу до вас не прийшла, хоча там перебували всі, причетні до війни з росією, криворіжці. І як виявилось з коментів, не помилилась».

- «не поспішай, тобі нема куди поспішати, особливо до позору».

- «а в кишені вілкула перебувати це не позор?».

Факт поширення зазначеної інформації в указаний спосіб відповідачем не оспорюється та підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, які приймаються судом до уваги як належні та допустимі. (а.с. 11, 13).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності…», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У пункті 19 вказаної Постанови Верховного Суду України, зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

Зазначені фрази, які позивач вважає недостовірними твердженнями, не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, і відповідно не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності.

Отже, спірна публікація, яку позивач у даному позові просить визнати недостовірною інформацією відносно нього є нічим іншим, як оціночними судженнями щодо позивача, без втручання у його приватне життя, а відтак, згідно зі статтею 30 Закону України «Про інформацію», такі судження не підлягають спростуванню, і за їх висловлювання ніхто не може бути притягнутий до відповідальності.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.

Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997), що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

Враховуючи наведену статтю 10 Європейської Конвенції з прав людини, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч.2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві (Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Українська Прес-Група» проти України» від 29.03.2005).

Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, що ратифікована Україною, вищенаведені фрази, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб'єктивно здатний викликати негативну реакцію особи, стосовно якої вони поширені.

Відповідно до ст. 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадянського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що межа допустимої критики з використанням оціночних суджень в публікаціях в мережі Інтернет, відповідачем ОСОБА_2 була дотримана, а відтак відсутні і підстави вважати таку інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача.

У зв'язку з чим, не підлягає задоволенню як похідна вимога щодо спростування інформації, яку позивач просив визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Отже, позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 34 Конституції України, ст.30 Закону України «Про інформацію», ст.ст.16, 201, 277, 297, 299 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 259, 263-265ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову СамойленкоТидір ОСОБА_1 (проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН - не відомий) про захист честі, гідності та ділової репутації відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського Апеляційного суду, через Тернівський районний суд м. Кривого Рогу, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-и денний строк з дня складення його повного тексту.

Повний текст рішення складений 09.10.2018 р.

Суддя: