З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Єдиний унікальний номер №440/1614/18
Провадження №2/440/1423/2018
26 грудня 2018 року м. Буськ. Львівської області
Буський районний суд Львівської області у складі:
головуючого судді Шендрікової Г. О.,
за участю секретаря судового засідання Волошин Х.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Буськ без фіксації технічним засобом «Камертон» цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах якого діє ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування Буської РДА про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням ,
Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах якого діє ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування Буської РДА про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 приходяться позивачу донькою та внуком. Відповідачі зареєстровані у даному житловому будинку, однак більше п'яти років у будинку не проживають, не сплачують комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню житлового приміщення, а їх реєстрація створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном. Відповідачі добровільно змінили своє місце проживання на територію іншої держави, а саме Словенії.
Позивач в судове засідання не прибув, належно та вчасно був повідомлений про день, час, місце розгляду справи. До матеріалів справи додав заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задоволити, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання не прибула, належно та вчасно була повідомлена про день і час розгляду справи. Заяви про слухання справи у її відсутності суду не надавала. Про причини неявки суд не повідомила.
Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надавши суду письмовий висновок, згідно якого вважає недоцільним визнання таким, що втратив право на користування житлом малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, так як зняття його з реєстрації тягне позбавлення можливості та прав на реалізацію законних прав дитини, тобто це суперечить інтересам дитини.
Згідно ч. 4 ст. 223, ч.1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Оглянувши матеріали справи, перевіривши інші докази, зібрані в справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що позивачу ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.07.2011 року належить житловий будинок АДРЕСА_1
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.07.2011 року, за позивачем зареєстровано за реєстровим номером 34054777 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном.
Гарантуючи захист права власності, передбачене ст. 41 Конституції України, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, інше житлове приміщення, призначені та придатні для проживання в них (ст.ст. 379, 380 ЦК ).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Згідно положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.
Що стосується вимоги про визнання таким, що втратив право на користування жилим приміщенням ОСОБА_3, то слід зазначити, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.
Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.
Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.
Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України).
Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4 ст. 29 ЦК України.
Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.
Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
Статтею 3 Конвенції «Про права дитини» схваленою резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/25від 20 листопада 1989 року та ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-12, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.
Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.
Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.
Отже, неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та її дитина та онук позивача - ОСОБА_3 - з 2013 року не проживають за адресою: АДРЕСА_1
ОСОБА_2 не несе витрат на утримання житла, будь-яких доказів про те, що у відповідачів існують перешкоди у користуванні спірним житлом суду не надано.
Згідно акту Олеської селищної ради від 05.11.2018 року та письмових пояснень свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які париходяться позивачу сусідами, відповідачка ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 більше п'яти років за вищевказаною адресою не проживають.
Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщення є обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає задоволенню.
Однак, не можуть бути задоволені вимоги позивача щодо визнання неповнолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням з огляду на наступне.
Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
На момент звернення позивача до суду неповнолітній ОСОБА_3 не досяг 14 років.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України.
В силу положень ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.
Згідно з статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.
У відповідності до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Тобто, відповідно до зазначених норм закону місце проживання дитини, яка не досягла 14 років визначається за згодою батьків, у разі, якщо вони не проживають разом.
Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині визнання втратившою право користування житловим приміщенням за адресою: смт.Олесько, вул. Шашкевича, №19, Буського району Львівської області неповнолітнього ОСОБА_3, не підлягають задоволенню.
Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 4-5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах якого діє ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування Буської РДА про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволити частково.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком в АДРЕСА_1
В іншій частині позову - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його оголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд, що ухвалив рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повне заочне рішення складено 26.12.2018 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП: НОМЕР_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_1

Відповідачі:

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП: не встановлено, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1

Третя особа: Орган опіки та піклування Буської РДА, 80500 м.Буськ, вул. Львівська,2.

Суддя: Г. О. Шендрікова