Справа № 734/2072/17 Провадження № 22-ц/795/838/2018 Головуючий у I інстанції - Бараненко С. М. Доповідач - Кузюра Л. В.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Вінгаль В.М., Губар В.С.,

за участю секретаря судового засідання Позняк О.М.,

учасники судового процесу:

позивачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3;

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6;

особа, яка подала скаргу: ОСОБА_2;

оскаржується рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 квітня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення,

прізвище судді: Бараненко С.М.; місце та час ухвалення рішення: смт. Козелець, 09 год. 00 хв.; дата складання повного тексту рішення: 03 травня 2018 року,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення з житлового будинку № 3 по вул. Неговського у селищі Козелець Чернігівської області без надання іншого житлового приміщення.

Вимоги мотивували тим, що вони є власниками вказаного житлового будинку, відповідачі по справі проживають в АДРЕСА_1, не маючи на те жодних правових підстав, самоправно зайняли вказане житлове приміщення, чим створюють позивачам перешкоди у здійсненні права власності.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи. Стверджував, що судом першої інстанції встановлювалось місце реєстрації відповідачів, яке в даному випадку не є предметом доказування, ототожнивши місце реєстрації з місцем фактичного проживання відповідачів, не було перевірено доводи позивача про фактичне проживання відповідачів у спірному житловому будинку, внаслідок чого було зроблено невірний висновок про необґрунтованість позовних вимог. Окрім того, за доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції не врахував наявних у справі доказів на підтвердження звернення позивача з питання неправомірного проживання відповідачів до правоохоронних органів, та не піддав належній правовій оцінці пояснень відповідачів, які не заперечували власного проживання у спірному будинку.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення апеляційним судом нового рішення про задоволення позову, виходячи з наступного.

Ухваливши рішення, яким було відмовлено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у задоволенні позову про виселення відповідачів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не подано жодних доказів, які б підтверджували факт проживання відповідачів за адресою по АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить ? частини житлового будинку, що розташований в будинку адресою по АДРЕСА_1, яка була подарована останньому, відповідно до договору дарування квартири від 14.04.2006 року, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 6). Інша ? частина даного будинку відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом №2-448 від 18.05.2011 року належить ОСОБА_3 (а.с. 8).

22.03.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено договір найму житлового приміщення, термін якого закінчився 22.03.2010 року.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 04.10.2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було виселено зі спірного будинку (а.с. 10).

В подальшому, ОСОБА_4 самовільно, всупереч установленому законом порядку, вселився до належного ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будинку і проживає разом зі своєю сім'єю по теперішній час.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень.

Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не було подано суду жодного доказу на підтвердження факту проживання відповідачів у будинку АДРЕСА_1 належного на праві власності позивачам, та про порушення відповідачами їх прав. При цьому суд першої інстанції зіслався на те, що ОСОБА_6, ОСОБА_5 є зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 - смт. Козелець, вул..1 Травня, 9/1 (а.с. 41-43).

Такі висновки суду першої інстанції постановлені в порушення приписів процесуального закону, за правилами якого розглядався даний спір.

З матеріалів справи вбачається, що позов надійшов до суду 5 липня 2017 року, під час дії процесуального закону, положеннями якого було передбачено проведення попереднього судового засідання з метою з»ясування можливості врегулювання спору до судового розгляду або забезпечення правильного та швидкого вирішення справи задля чого суд мав уточнювати позовні вимоги та заперечення проти позову, визначити факти які підлягають доказуванню та з»ясувати які докази подаються на попередньому засіданні кожною стороною для обґрунтування своїх доводів чи заперечень щодо невизнаних обставин.

В наведеному засіданні, за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, суд має вирішити питання про витребування доказів.

В порушення приписів ст..130-133 ЦПК України ( в редакції від 18 березня 2004 року), жодних дій для забезпечення правильного та швидкого вирішення справи судом першої інстанції вчинено не було.

В подальшому, 12 січня 2018 року в порядку здійснення повторного автоматичного розподілу справи, її було передано для розгляду судді Бараненку С.М., яким було уточнено персональні дані відповідачів та призначено справу до розгляду на 28.02.2018 року (а.с.48), відкладено її на 02 квітня 2018 року та 24 квітня 2018 року, 25 квітня 2018 року постановлено рішення у справі, без проведення підготовчого провадження за правилами ст. 189 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року, завданнями якого є поміж іншого визначення обставин справи які підлягають встановленню та зібрання відповідних доказів. Для цього процесуальним законом визначено строк до 90 днів з дня відкриття провадження, втім підготовче провадження судом проведено не було і вказане порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Висновок суду про відсутність доказів про порушення відповідачами прав позивачів не можна визнати правомірним, оскільки навіть під час судового провадження позовна заява та судові повістки направлялися судом відповідачам за адресою розташування спірного будинку: АДРЕСА_1 та були отримані ними, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення рекомендованих відправлень(а.с. 23-26, 62-64).

Крім того, розгляд судом першої інстанції даної справи з наведеними вище порушеннями не дав змоги суду встановити, що за заявою ОСОБА_2 до Єдиного реєстру досудових розслідувань 8 липня 2016 року місцевою прокуратурою було внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, розслідування якого було доручено Козелецькому відділу поліції (а.с.96). В матеріалах вказаного досудового розслідування містяться протоколи допиту відповідачів в якості свідків, в яких останні підтвердили фактичне їх проживання у будинку позивачів. Ксерокопії зазначених протоколів позивачем було додано до апеляційної скарги (а.с.103-109). Також, до скарги позивачем було додано комісійний акт за участю депутата селищної ради ОСОБА_8 в якому зафіксовано проживання відповідачів у спірному будинку станом і на час розгляду справи судом першої інстанції (а.с. 111).

Положеннями частини першої статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що позивачі вправі вимагати від осіб, які не є членами їх сім'ї , а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ними і ведуть з спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі не є співвласниками спірного житлового приміщення, не є членами сім'ї власників, вселилися в житловий будинок для проживання без законних підстав, а тому проживання відповідачів у спірному житловому будинку створює позивачам безумовні перешкоди у володінні та користуванні їх власністю та мають бути усунуті шляхом виселення відповідачів із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

В порядку розподілу судових витрат за ч.1 ст. 141 ЦПК України , на користь позивача з відповідачів підлягають стягненню судові витрати по 526 грн 67 коп. з кожного.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 квітня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити.

Виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 витрати, понесені на сплату судового збору при зверненні з позовом та апеляційною скаргою, в сумі по 526 (п'ятсот двадцять шість) грн 67 коп. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:Судді: