Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 288/633/15-ц

провадження № 61-20218св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1на рішення Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Кравець В. А., Гаращенка Д. Р., від 16 травня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 08 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 28 435 дол. США зі сплатою 12,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення - 07 червня 2034 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 08 червня 2007 рокуміж банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

Відповідачі свої зобов'язання за договорами не виконували, на вимоги банку не реагували, у зв'язку з чим станом на 23 березня 2015 року утворилась кредитна заборгованість у розмірі 76 886,91 дол. США, з яких: 22 509,60 дол. США - заборгованість за кредитом, 17 960,77 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 045,42 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 29 680,50 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 10,80 дол. США - штраф (фіксована частина), 3 659,81 дол. США - штраф (процентна складова).

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 76 886,91 дол. США та судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у складі судді Новака А. В. від 06 червня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнутосолідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 08 червня 2007 року у розмірі 1 778 700,26 грн.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, оскільки ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, це є підставою для стягнення з нього грошових коштів за цим договором, однак у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 червня 2016 року скасовано.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 08 червня 2007 року у розмірі 33 197,33 дол. США, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 21 691,04 дол. США, заборгованість за процентами - 9 862,73 дол. США, комісія - 1 643,56 дол. США, та пеня у розмірі 259 350,96 грн, що є еквівалентом 9 797,20 дол. США.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», виходив із того, що розрахунок кредитної заборгованості є правильним та відповідачами не спростований, проте наявні підстави для стягнення кредитної заборгованості лише у межах строку позовної давності. При цьому договором поруки строк її дії встановлено у п'ять років. Разом з тим суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу, оскільки за умовами договору стягнення штрафу і стягнення пені передбачено за порушення позичальником строків платежів, тобто за одне й той саме порушення, що може призвести до подвійної відповідальності, а у відповідності до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. При цьому, встановивши наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, суд стягнув кредитну заборгованість в іноземній валюті.

У червні 2017 рокуОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами внаслідок неналежної оцінки наявних у справі доказів неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи.

Апеляційний суд не прийняв до уваги заяву про застосування спливу строку позовної давності та не врахував, що з 30 грудня 2009 року він перестав платити за кредит, а позивач звернувся до суду з позовом лише 11 травня 2015 року.

Крім того, позивач ще 24 серпня 2012 року звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до нього про звернення стягнення на іпотечну квартиру та скористався передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України правом на односторонню зміну умов кредитного договору, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором станом на 05 червня 2012 року.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), тому банк і з цієї причини пропустив строк позовної давності.

Також апеляційний суд дійшов помилкового висновку про дотримання банком строків, установлених статтею 559 ЦК України, у зв'язку із встановленням строку захисту порушених прав за умовами договору поруки на п'ять років, оскільки у договорі поруки встановлено, що він діє до повного виконання боржником своїх зобов'язань, тому підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України, якими передбачено шестимісячний строк на пред'явлення вимоги до поручителя, який банком було пропущено.

При цьому строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 квітня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 08 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 28 435 дол. США зі сплатою 12,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення - 07 червня 2034 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 08 червня 2007 рокуміж банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

Відповідачі свої зобов'язання за договорами не виконували, на вимоги банку не реагували, у зв'язку з чим утворилась кредитна заборгованість.

Згідно з наданим ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунком розмір заборгованості за кредитним договором від 08 червня 2007 року станом на 23 березня 2015 року складав 76 866,91 дол. США, з яких: 22 509,60 дол. США - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочене тіло кредиту; 17 960,77 дол. США - заборгованість за процентами, у тому числі прострочені проценти; 3 045,42 дол. США - заборгованість за комісією, у тому числі прострочена комісія; 29 680,50 дол. США - заборгованість за пенею; 10,80 дол. США - штраф (фіксована частина); 3 659,81 дол. США - штраф (процентна складова).

Також судом установлено, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором банком у відповідності до умов договору нараховувалась комісія у розмірі 48,34 % щомісячно.

Так, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Проте суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що умовами договору передбачено плату за обслуговування кредиту, за надання якої можливе встановлення комісії, однак позивач (банк) не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу.

При цьому банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок ОСОБА_1, що є незаконним.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16.

Ухвалюючи рішення в справі, апеляційний суд зазначені вимоги закону та правові висновки Верховного Суду України до уваги не взяв та дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідачів на користь банку комісії.

При цьому, суд зробив правильний висновок, що оскільки взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та договором поруки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належним чином не виконували, то з них підлягає стягненню на користь банку заборгованість за кредитним договором з урахуванням позовної давності, яка складається з боргу за кредитом, процентами за користування ним та пені.

Посилання касаційної скарги на недотримання банком строків, установлених частиною четвертою статті 559 ЦК України, є безпідставним, оскільки ОСОБА_2 не надавала ОСОБА_1 повноважень на захист її інтересів. Крім того, порука не припинилась, оскільки за договором поруки сторони визначили строк її дії у п'ять років.

Також є безпідставними доводи касаційної скарги щодо не прийняття до уваги заяви про застосування спливу строку позовної давності, оскільки суд стягнув кредитну заборгованість у межах строку позовної давності, при тому, що кредит укладено до 07 червня 2034 року.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в частині стягнення комісії з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог, в іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 травня 2017 року в частині стягнення комісії скасувати.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення комісії відмовити.

В іншій частині рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк