АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1329/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19 Коцюбинська Ю. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2018 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегія суддів судової палати у цивільних справах:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Ювшина В.І.

секретар: Попова М.В.

учасники справи:

позивач - фермерське господарство «Степ»;

відповідачі - іноземне підприємство «Агро-Вільд Україна», ОСОБА_5;

особа, що подала апеляційну скаргу - фермерське господарство «Степ»;

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу фермерського господарства «Степ» на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 25 травня 2018 року, ухваленого в складі судді Коцюбинської Ю.Д. повний текст якого складений 01 червня 2018 року у справі за позовом фермерського господарства «Степ» до іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна», ОСОБА_5 про визнання недійсним договору встановлення емфітевзису,

в с т а н о в и л а :

ФГ «Степ» звернулося до суду з позовом до ІП «Агро-Вільд Україна», ОСОБА_5 про визнання недійсним договору встановлення емфітевзису, мотивуючи свої вимоги тим, що 21 січня 2008 року між ФГ «Степ» і ОСОБА_6, був укладений договір оренди землі загальною площею 4,36 га. в адміністративних межах Вільшанської сільської ради Жашківського району Черкаської області.

Додатковою угодою від 01 серпня 2011 року встановлено строк дії договору до 31 грудня 2017 року.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 червня 2015 року право власності на вище вказану земельну ділянку перейшло до ОСОБА_5

13 липня 2015 року ІП «Агро-Вільд Україна» зареєстровано право емфітевзису на ту ж саму земельну ділянку. Пунктом 2.4. договору емфітевзису встановлено початок перебігу емфітевтичного права з 1 січня 2018 року до 1 січня 2025 року.

Позивач вважає, що укладення договору про встановлення емфітевтичного права на земельну ділянку суперечить діючому договору оренди ділянки та є порушенням вимог ЗУ «Про оренду землі». Вважає, що договір емфітевзису суперечить діючому законодавству в частині позбавлення особи переважного права на поновлення договору оренди, що у відповідності до приписів частини 1 статті 203, статті 215 ЦК України має наслідком його недійсність. Також вказує, що 27 вересня 2017 року на адресу ОСОБА_5 було направлено лист-повідомлення із доданим проектом додаткової угоди на поновлення договору оренди земельної ділянки, чим позивач підтвердив свій намір на переважне право поновлення договору оренди та подальше використання земельної ділянки. ОСОБА_5 запропоновану додаткову угоду підписала.

Просив визнати недійсним договір емфітевзису від 13 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ІП «Агро-Вільд Україна».

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 25 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ФГ «Степ» подав апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 25 травня 2018 року прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права і просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що одночасне використання земельної ділянки різними суб'єктами на підставі різних цивільно-правових титулів не узгоджується з вимогами з цивільного та земельного законодавства. Вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про те, що переважне право позивача на укладення договору оренди укладенням договору емфітевзису порушене не було, а також висновок про те, що укладенням договору емфітевзису не були порушені вимоги діючого договору оренди та Закону України «Про оренду землі» в частині не перешкоджання орендарю у використанні ним орендованої земельної ділянки .

Відповідачі не скористалися правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до п. п. 8 п. 1 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, частини 6 статті 147 та абзацу 3 пункту 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII Апеляційний суд Черкаської області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Черкаського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Заслухавши учасника справа, який з'явився в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову ФГ «Степ» до ІП «Агро-Вільд Україна», ОСОБА_5 про визнання недійсним договору встановлення емфітевзису, суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні договору емфітевзису від 13 липня 2015 року між ОСОБА_5 та ІП «Агро-Вільд Україна» не були допущені порушення вимог чинного законодавства, а права позивача цим договором не порушені, так як земельна ділянка передавалась в користування ІП «Агро-Вільд Україна» вже після закінчення договору оренди землі укладеного із ФГ «Степ», строк дії якого до 31 грудня 2017 року.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Встановлено, що 21 січня 2008 року між ФГ «Степ» і ОСОБА_6 був укладений договір оренди землі загальною площею 4,36 га. в адміністративних межах Вільшанської сільської ради, Жашківського району Черкаської області

Пунктом 8 договору оренди землі передбачено, що договір укладено на 10 років, початок дії договору 01 липня 2007 року, закінчення 01 липня 2017 року. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Додатковою угодою від 1 серпня 2011 року встановлено строк дії договору до 31 грудня 2017 року.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 червня 2015 року право власності на вище вказану ділянку перейшло до ОСОБА_5

13 липня 2015 року ІП «Агро-Вільд Україна» зареєстровано право емфітевзису на ту ж саму земельну ділянку. Пунктом 2.4. договору емфітевзису встановлено початок перебігу емфітевтичного права з 1 січня 2018 року до 1 січня 2025 року.

01 серпня 2017 року ОСОБА_5 направила позивачу лист - повідомлення про небажання поновлювати договір оренди.

27 вересня 2017 року ФГ «Степ» направило ОСОБА_5 лист-пропозицію щодо поновлення договору оренди від 21 січня 2008 року та додано проект додаткової угоди.

На зворотньому аркуші ОСОБА_5 поставила дату отримання додаткової угоди - 27 вересня 2017 року та погодилася із запропонованими умовами поставивши свій підпис в графі - орендодавець.

04 січня 2018 року відповідач вдруге направила ФГ «Степ» повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі без зазначення конкретних та чітких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є визнання недійсним договору емфітевзису, оскільки земельна ділянка, яка є предметом договору емфітевзису, на момент його укладення та на момент звернення до суду 29 грудня 2017 року перебувала в оренді у позивача.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Разом з тим, земельна ділянка, яка є предметом спору, під час дії договору оренди землі була передана в користування відповідно до договору емфітевзису іншій особі, що є порушенням норм діючого законодавства, оскільки одна і та ж земельна ділянка не може бути передана в оренду або в інший спосіб користування - одночасно.

Виходячи із приписів статті 33 Закону України «Про оренду землі» позивач має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк, а оскільки спірна земельна ділянка, ще під час дії договору оренди землі передана в користування іншій особі відповідно до договору емфітевзису, то таким чином позивач не в змозі реалізувати своє законне право на продовження договору оренди землі виходячи із приписів частини 1-5 статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Враховуючи підстави поданого позову та вищезазначені положення законодавства, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про задоволення позову, оскільки ОСОБА_5 не мала права укладати 13 липня 2015 року договір емфітевзису належної їй земельної ділянки з ІП «Агро-Вільд Україна» із огляду на те, що вказана земельна ділянка перебувала в оренді у ФГ «Степ» до 31 грудня 2017 року.

Висновки суду першої інстанції про те, що договір емфітевзису між ОСОБА_5 та ІП «Агро-Вільд Україна» не порушує права позивача, так як виконуватиметься з 01 січня 2018 року, тобто після закінчення строку дії договору оренди укладеного з ФГ «Степ», є помилковими, оскільки оспорюваний правочин позбавляє позивача на очікуване ним право на пролонгацію договору оренди землі, що передбачене статтею 33 ЗУ «Про оренду землі».

Аналіз приведених вище обставин та правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 4 ЦПК України, статті 15 ЦК України буде порушеним у разі укладання договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право.

Така позиція апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року (справа № 6-2027 цс15).

Отже, висновки суду апеляційної інстанції про наявність передбачених підстав для визнання оспорюваного договору емфітевзису недійсним відповідають обставинам справи, які колегією суддів установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Такі висновки суду апеляційної інстанції про недійсність оспорюваного договору емфітевзису також будуть відповідати правовій позиції Верховного Суду, зробленій ним в своїй постанові від 23 липня 2018 року по справі №390/1736/16-ц.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спору по суті. За таких обставин відповідно до положень статті 376 ЦПК України апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з прийняттям у справі нової постанови про задоволення позовних вимог фермерського господарства «Степ» до іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна», ОСОБА_5 про визнання недійсним договору встановлення емфітевзису.

Відповідно до положень частин 1 та 13 статті 141, підпункт «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, апелянтом було подано апеляційну скаргу та сплачено судовий збір в розмірі 4800 грн., що на 2400 гривень перевищує розмір судового збору, який підлягав сплаті та 1600 грн. за подачу позовної заяви. Сплачений судовий збір за подання позовної заяви та судовий збір який підлягав сплаті при поданні апеляційної скарги при задоволенні апеляційної скарги підлягають до стягнення з відповідачки ОСОБА_5 та іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» на користь ФГ «Степ» в рівних розмірах.

Відповідно до частини 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Оскільки наданий в матеріали справи розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу в розмірі 22 000 гривень (а.с. 116) не є розрахунком розміру витрат в розумінні частини 3 статті 137 ЦПК України, так як не містить детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом у даній справі, а зазначений характер правової допомоги у вигляді попередньої консультації щодо характеру спірних правовідносин та підготовка 11 позовних заяв є неконкретизований і до даної справи відношення не мають, колегія суддів вважає, що понесення витрат на правничу допомогу у даній справі в розмірі 2 000 гривень учасником справи є непідтвердженим належними доказами, а тому до стягнення на користь позивача з відповідачів не підлягають. Витрати на правничу допомогу в сумі 5 000 гривень також не підлягають стягненню, оскільки в матеріалах справи відсутній детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, надання якого передбачено статтею 137 ЦПК України. Попередній розрахунок на який посилається представник у клопотанні зроблений у іншій справі за номером 693/41/18 (а.с. 140) і до даної справи також відношення не має.

Враховуючи викладене загальна сума судових витрат, які підлягають до відшкодування становить ( 1600 + 2400 = 4000), що становить по 2000 гривень з кожного відповідача.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу фермерського господарства «Степ» задовольнити частково.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 25 травня 2018 року у справі за позовом фермерського господарства «Степ» до іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна», ОСОБА_5 про визнання недійсним договору встановлення емфітевзису - скасувати.

Прийняти у справі нову постанову, якою позовні вимоги фермерського господарства «Степ» до іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна», ОСОБА_5 про визнання недійсним договору встановлення емфітевзису - задовольнити.

Визнати недійсним договір емфітевзису від 13 липня 2015 року, укладений між іноземним підприємством «Агро-Вільд Україна» та ОСОБА_5 на використання земельної ділянки площею 4,3644 га, розташованої в адміністративних межах Вільшанської сільської ради, кадастровий номер :02:001:0255.

Стягнути з іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» та ОСОБА_5 на користь фермерського господарства «Степ» судові витрати по 2000 гривень з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Судді Н.І. Гончар

Ю.В. Сіренко

В.І. Ювшин

Повний текст постанови складений 30 серпня 2018 року.