Справа № 125/1710/17
Провадження № 22-ц/801/46/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 рокуСправа № 125/1710/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач),

суддів: Шемети Т. М., Сала Т. Б.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Барського районного суду Вінницької області, ухвалене 25 липня 2018 року під головуванням судді Хитрука В. М. у м. Бар Вінницької області (дата складання повного тексту рішення у справі відсутня) у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Барська міська рада Вінницької області, про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_6, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Барська міська рада Вінницької області, служба у справах дітей Барської районної державної адміністрації, бюро по приватизації державного житлового фонду Барської міської ради Вінницької області, про вселення, встановлення порядку користування квартирою, -

встановив:

У вересні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, за яким, посилаючись на приписи статті 386 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), статтей 71, 150 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР), просив визнати ОСОБА_9 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилою квартирою АДРЕСА_4

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 15 лютого 2007 року, працюючи у Барському лінійному виробничому управлінні магістральних газопроводів філії «Управління магістральних газопроводів «Черкаситрансгаз»» Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз», на підставі рішення виконавчого комітету Барської міської ради Вінницької області від 15 лютого 2007 року отримав ордер № 2042 на зайняття зазначеної квартири з членами сім'ї: дружиною ОСОБА_19., дочкою ОСОБА_20 та сином ОСОБА_10 За договором найму житла від 19 лютого 2007 року він є наймачем квартири. 20 травня 2008 року шлюб між ним та ОСОБА_11 розірвано. Дочка ОСОБА_4 на тепер є повнолітньою, має власну сім'ю. Ні ОСОБА_9, ні ОСОБА_4 у спірній квартири не проживають і ніколи там не проживали, мають інше житло, але не бажають добровільно знятися з реєстраційного обліку, що ускладнює сплату комунальних платежів та унеможливлює оформлення субсидії на їх оплату. Крім того, підставою для звернення до суду стала спроба ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приватизувати квартиру без його згоди.

В грудні 2017 року ОСОБА_4 у власних інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_6, ОСОБА_9 у власних інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8 подали до ОСОБА_5 зустрічний позов, відповідно до якого просили:

- вселити ОСОБА_4 з малолітньою дочкою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також ОСОБА_9 з малолітніми дітьми ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, у квартиру АДРЕСА_1;

- визначити порядок користування квартирою, за яким виділити у користування ОСОБА_4 з малолітньою дочкою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також ОСОБА_3 з малолітніми дітьми ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, жилу кімнату, площею 10,2 кв. м., кухню, санітарний вузол, коридор, лоджію залишити у спільному користуванні сторін.

На обґрунтування зустрічних позовних вимог посилалися на те, що вони як члени сім'ї ОСОБА_5 були включені до ордеру на вселення у спірну квартиру, на час отримання якого 15 листопада 2007 року ОСОБА_5 вже реалізував своє право на приватизацію державного житлового фонду, отримавши разом з батьками ОСОБА_12 і ОСОБА_13 у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_2. Не дивлячись на те, що ОСОБА_4 з малолітньою дочкою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9 з малолітніми дітьми ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстровані у спірній квартирі, проживати там вони не можуть, тому що ОСОБА_5 їх туди не допускає, ключів від квартири не надає. Він також не надає дозволу на приватизацію квартири.

Вказували, що на відміну від ОСОБА_5 іншого житла на праві власності не мають, проживають в орендованому будинку в с. Іванівці Барського району Вінницької області.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 25 липня 2018 року первісний позов ОСОБА_5 задоволено повністю. Визнано ОСОБА_9 та ОСОБА_4 таким, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1. У зустрічному позові ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_9 і ОСОБА_4 у спірну квартиру не вселились, понад шість місяців у ній не проживають без поважних причин, а тому втратили право користування цим жилим приміщенням відповідно до приписів статті 71 ЖК УРСР. Суд вважав недоведеними зустрічні позовні вимоги, тому що позивачі за зустрічним позовом до правоохоронних органів чи до суду з відповідними заявами не звертались, інших доказів, які б вказували на їх спроби вселитись у спірну квартиру не надали. Пояснення свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 про те, що ОСОБА_5 нікого до квартири не допускав визнав припущенням, крім того, послався на те, що ОСОБА_14 є сестрою ОСОБА_3, а тому зацікавлена у вирішенні справи.

В апеляційних скаргах ОСОБА_9 та ОСОБА_4, кожна окремо, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просили скасувати рішення і ухвалити нове про відмову у позові ОСОБА_5 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 і ОСОБА_4

На обґрунтування доводів апеляційних скарг посилися на тотожні обставини, зокрема те, що суд першої інстанції не звернув уваги, що ОСОБА_5 як квартиронаймач сам не реалізував своє право на вселення в квартиру, отже не набув права вимагати визнання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 таким, що втратили право користування нею, оскільки таке їх право не впливає на обсяг прав та обов'язків позивача за первісним позовом. Пославшись на показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 про те, що ОСОБА_5 не допускає ОСОБА_9 і ОСОБА_4 до квартири, не навів жодних доказів на їх спростування, а тому безпідставно відмовив у їх та їхніх малолітніх дітей вселенні у спірну квартиру та встановленні порядку користування нею.

Відзиви на апеляційні скарги не подавались.

Пунктом 8 частини першої Розділу ХІІІ Цивільного процесуального Кодексу України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Вінницької області та утворено Вінницький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область, з місцезнаходженням у місті Вінниці.

У відповідності до частини шостої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на відповідній території відповідної адміністративно - територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до положень статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів, що відбулися 09 листопада 2018 року, днем початку роботи Вінницького апеляційного суду визначено 12 листопада 2018 року. Відповідне повідомлення голови новоутвореного суду опубліковано у газеті «Голос України» № 213 (6968) від 10 листопада 2018 року.

Згідно з пунктом 3 частини першої, частиною п'ятою статті 31 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України), у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

Таким чином справа підлягає апеляційному розгляду Вінницьким апеляційним судом, територіальна юрисдикція якого поширюється на ту ж територію, що й юрисдикція Апеляційного суду Вінницької області.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг апеляційний суд прийшов до висновку, що вони підлягають задоволенню частково з огляду на таке.

Частинами першою - третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2018 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_5 до Барської міської ради Вінницької області, виконавчого комітету Барської міської ради Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, Барське бюро по приватизації державного житлового фонду, про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Барської міської ради Вінницької області № 138 від 27 квітня 2017 року та зобов'язання вчинити певні дії встановлено, зокрема таке.

15 лютого 2007 року виконавчим комітетом Барської міської ради Вінницької області ОСОБА_5 та членам його сім'ї: дружині ОСОБА_19., дочці ОСОБА_20 та сину ОСОБА_10 видано ордер № 2042 на зайняття квартири АДРЕСА_1.

19 лютого 2007 року між Барським ЛВУМГ та ОСОБА_5 укладено договір найму житла, за яким наймодавець надає наймачу та членам його сім'ї: дружині ОСОБА_11, дочці ОСОБА_16 та синові ОСОБА_10 у безстрокове користування квартиру АДРЕСА_5 загальною площею 52,6 кв. м. (а. с. 6).

У квартирі зареєстровані: ОСОБА_5, неповнолітній ОСОБА_10, ОСОБА_9 з малолітніми дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ОСОБА_4 з малолітньою дочкою ОСОБА_6, але ніхто з них там не проживає.

27 квітня 2017 року рішенням виконавчого комітету Барської міської ради Вінницької області ОСОБА_4 та членам її сім'ї надано дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_1.

Також, відмовляючи у позові ОСОБА_5 апеляційний адміністративний суд послався на пункт 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 369, за яким передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитках, кімнатах у комунальних квартирах. Врахував, що ОСОБА_4 на час надання у постійне користування спірної квартири була членом сім'ї ОСОБА_5, включена до ордеру на зайняття квартири, зареєстрована у квартирі, а тому прийшов до висновку, що вона набула право на приватизацію.

Крім того, та обставина, що ні ОСОБА_5 з сином ОСОБА_10, ні ОСОБА_9, ні ОСОБА_4 не вселялися та не проживали у спірній квартирі підтверджена сукупністю доказів, досліджених судом першої інстанції, зокрема поясненнями усіх семи допитаних судом свідків, не заперечував цього і сам ОСОБА_5

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Єдиною підставою для вселення в жиле приміщення у будинках державного або громадського житлового фонду є ордер, виданий виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради (частина перша статті 58 ЖК УРСР).

Згідно з частинами першою та другою статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і

громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на

підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності -

відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем -

громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Стаття 62 ЖК УРСР встановлює, що до відносин, що випливають із договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства Союзу РСР і Української РСР.

У відповідності до частин першої та четвертої статті 816 далі ЦК України у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов'язків щодо користування житлом.

Порядок користування житлом наймачем та особами, які постійно проживають разом з ним, визначається за домовленістю між ними, а у разі спору - встановлюється за рішенням суду.

Стаття 64 ЖК УРСР визначає, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за

зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали

бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному

жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач

та члени його сім'ї.

Згідно з частинами першою, другою статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних

причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може

бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Як роз'яснено у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року, з наступними змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може

продовжити пропущений строк.

Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад

встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих

мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення,

обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Отже, встановивши, що ОСОБА_5 у спірну квартиру не вселився, поважних причин своєї відсутності у жилому приміщенні понад встановлений законом строк не навів, суд першої інстанції не мав підставі вважати порушеним його право користування цією квартирою, а отже й визнавати ОСОБА_9 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування нею.

Оскільки ОСОБА_9 та ОСОБА_4 як члени сім'ї наймача, зазначені в ордері на вселення та договорі найму житла, набули таких самих прав і обов'язків, що випливають із договору найму житла, що й ОСОБА_5, то доводи його позовної заяви щодо того, що їх реєстрація у спірній квартирі створює йому труднощі у сплаті комунальних послуг та отриманні субсидії на їх сплату, на увагу не заслуговують.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що зі змісту позовної заяви та матеріалів справи видно, що між сторонами фактично існує спір про право на приватизацію спірної квартири, а цим позовом ОСОБА_5 фактично намагається усунути відповідачів за первісним позовом від права на її приватизацію, в тому числі і ОСОБА_4, право якої на приватизацію спірної квартири визнано судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили.

Щодо доводів зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4, то апеляційний суд виходить із такого.

Як роз'яснено у пункті 4 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України в силу статті 61 ЖК житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення.

Ні відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_5, ні позивачки ОСОБА_9 і ОСОБА_4 права на вселення у квартиру не реалізували, жодних доказів про те, що вони вживали заходів для вселення у справі немає, а тому то вважати ОСОБА_5 таким, що порушує право ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на вселення в квартиру не можна, відтак суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку про безпідставність зустрічних позовних вимог у цій частині.

Виходячи зі змісту частини четвертої статті 816 ЦК України для встановлення судом порядку користування житлом між наймачем та членами його сім'ї необхідна сукупність таких умов: постійне проживання членів сім'ї наймача разом із ним у жилому приміщенні та відсутність домовленості між ними про порядок користування цим приміщення.

Таким чином, встановивши, що з моменту отримання ордеру на вселення в квартиру ні ОСОБА_5, ні ОСОБА_9 та ОСОБА_4 у цьому жилому приміщенні не проживають, суд першої інстанції також прийшов до правильного по суті висновку про відсутність підстав для задоволення і цієї вимоги зустрічної позовної заяви.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що у справі відсутня технічна документація на квартиру, що унеможливлює встановлення судом будь-якого порядку користування нею через відсутність доказів наявності відповідних приміщень, їх площі та цільового призначення.

За таких обставин апеляційний суд прийшов до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, якою задоволено первісний позов ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 таким, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_6, 12 підлягає скасуванню із ухваленням у цій частині нового рішення про о відмову у позові, а в решті - в частині, якою відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про вселення і встановлення порядку користування квартирою - залишенню без змін.

Відповідно до приписів частини першої статті 141 ЦПК України з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає стягненню по 640 грн 00 к. судового збору, сплаченого кожною з них за подання зустрічної позовної заяви, а також по 960 грн 00 к. судового збору, сплаченого за подання апеляційних скарг, пропорційно до задоволеної частини вимог апеляційних скарг.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 25 липня 2018 року в частині, якою задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Барська міська рада Вінницької області, про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у позові.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5, зареєстроване місце проживання: 23000, АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, зареєстроване місце проживання: 23000, АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, 640 (шістсот сорок) грн 00 к. судового збору, сплаченого за подання зустрічної позовної заяви та 960 (дев'ятсот шістдесят) грн 00 к. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_5, зареєстроване місце проживання: 23000, АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь ОСОБА_4, зареєстроване місце проживання: 23000, АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, 640 (шістсот сорок) грн 00 к. судового збору, сплаченого за подання зустрічної позовної заяви та 960 (дев'ятсот шістдесят) грн 00 к. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст рішення складено 27 грудня 2018 року.)

Головуючий О.С. Панасюк

Судді: Т.М. Шемета

Т.Б. Сало