Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа №266/3526/16-ц
провадження №61-28233св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
головуючого Висоцької В. С. (суддя - доповідач),
суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач - Донецький прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України,
представник відповідача Лещенко Микола Юрійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду

м. Маріуполя Донецької області від 07 липня 2017 року у складі судді Курбанової Н. М. та ухвалу апеляційного суду Донецької області

від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Баркова В. М.,

Мальцевої Є. Є., Принцевської В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 ), у якому просив визнати незаконною бездіяльність відповідача (військова частина НОМЕР_1 ) щодо незабезпечення його службовим житловим приміщенням, згідно вимог абзацу 9 частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII; гуртожитком, призначеним для проживання одиноких громадян, згідно вимог абзацу 10 частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року; щодо невчинення дій, направлених на оренду житла за місцем проходження ним військової служби та забезпечення його таким житлом, згідно вимог абзацу 11 частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року.
Позовна заява мотивовано тим, що 12 жовтня 2003 року позивач був звільнений з військової служби в запас Збройних Сил України (далі ЗСУ) на підставі абзацу «г» пункту 63 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) ЗСУ, затвердженого Указом Президента України від 07 листопада 2001 року, у зв`язку із скороченням штатів - у разі неможливості використання на службі у зв`язку із проведенням організаційних заходів.
27 лютого 2015 року на підставі Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 «Про часткову мобілізацію», позивач, як офіцер запасу, був мобілізований для проходження військової служби та його було призначено на посаду офіцера відділення протидії нелегальній міграції оперативно-розшукового відділу ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ).

У подальшому позивач був призначений на посаду старшого офіцера з організації та контролю оперативно-розшукової діяльності оперативно-розшукового відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ).
З 24 червня 2015 року по 07 квітня 2016 року позивач приймав безпосередню участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції та отримав статус учасника бойових дій.
07 квітня 2016 року на підставі Указу Президента України від 25 березня 2016 року № 115/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15» позивач був звільнений у запас ЗСУ за підпунктом «є» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року (у зв`язку з вислугою встановлених строків служби).

Наказом командира Донецького прикордонного загону від 07 квітня

2016 року позивач був знятий зі всіх видів забезпечення, виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та зарахований до військового оперативного резерву першої черги.
Усупереч положень абзаців 9-11 пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідачем не було вчинено жодних дій щодо забезпечення соціальних прав позивача в частині забезпечення житлом, як такого, що призваний до лав Державної прикордонної служби України для проходження військової служби осіб офіцерського складу за призовом під час мобілізації на особливий період, зокрема, незаконна бездіяльність відповідача полягала у відсутності вчинення будь-яких дій, направлених на забезпечення позивача службовим жилим приміщенням, забезпеченням гуртожитком, призначеним для проживання одиноких громадян, відсутності вчинення дієвих те результативних заходів, направлених на оренду житла, за місцем проходження військової служби у м. Маріуполі Донецької області.
У зв`язку з такою бездіяльністю позивач був вимушений самостійно, за власні кошти, витрачати своє грошове забезпечення на оренду житла у м. Маріуполі Донецької області.
Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 19 жовтня 2017 року, у задоволені позову відмовлено.
Рішення судів мотивованів тим, що позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, тому на нього не розповсюджуються норми законодавства щодо забезпечення військовослужбовців службовим житлом. Крім того, позивач не надав доказів його звернення в період проходження служби до командування ІНФОРМАЦІЯ_1 з вимогою щодо забезпечення таким житлом.
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов.
Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору, суд неповно та неправильно встановив обставини справи, які мають суттєве значення для праивльного вирішення справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема, суд не враховував обставин, встановлених постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 09 червня 2016 року та ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2016 року у справі № 802/689/16-а, які набрали законної сили, та мають преюдиційний характер. Даними судовими рішеннями встановлено, що позивач, як такий, що призваний на військову службу за призовом осіб офіцерського складу повинен користуватись правами і пільгами та забезпечуватись всіма видами забезпечення, що передбачені для осіб офіцерського складу, які проходять військову службу за контрактом.
Касаційна скрага також містить посилання на те, що чинним законодавством не передбачено обов`язку офіцерів, які проходять військову службу за призовом звертатися до відповідних командирів з рапортами з приводу житлових питань.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на вищевказані рішення судів першої та апеляційної інстанції. Справу витребувано із суду першої інстанції.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Суд установив, що відповідно до Указу Президента України від 14 січня

2015 року «Про часткову мобілізацію» 27 лютого 2015 року ОСОБА_1 був призваний на військову службу за мобілізацією.

Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 16 червня 2015 року та наказом Східного регіонального управління від 24 червня 2015 року ОСОБА_1 виведений у розпорядження начальника Східного регіонального управління та призначений на посаду старшого офіцера з організації та контролю оперативно-розшукового відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ).
Наказом начальника Донецького прикордонного загону від 24 червня 2015 року ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та всіх видів забезпечення та 02 липня 2015 року приступив до виконання службових обов`язків.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07 квітня 2016 року майора за призовом ОСОБА_1 звільнено в запас з військової служби та виключено із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення, у зв`язку з вислугою встановлених строків військової служби (частина восьма статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»).

Згідно акту комісійної перевірки, затвердженого 10 жовтня 2016 року начальником Донецького прикордонного загону, ОСОБА_1 під час проходження військової служби не звертався із рапортом, заявою або іншим зверненням з приводу вирішення житлових питань (а. с. 32).
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції, чинній на момент призиву позивача на військову службу за мобілізацією 24 лютого 2015 року, наведено види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Згідно частини одинадцятої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 оскаржує бездіяльність Донецького прикордонного загону, яка полягає у незабезпеченні його службовим житловим приміщенням на час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Відповідно до положень статей 118, 119 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.
Перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Відповідно до Основ житлового законодавства службові жилі приміщення можуть надаватися окремим категоріям військовослужбовців.
Частиною першою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, чинній на момент призиву позивача на військову службу за мобілізацією 24 лютого

2015 року, визначено, що Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Пунктом 2.9. Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 грудня 2007 року, встановлено, що для одержання службового житлового приміщення військовослужбовець подає рапорт на ім`я безпосереднього начальника.
Пунктом 1.1 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року та Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 грудня 2007 року, визначено, що це Положення визначає порядок оренди органами Державної прикордонної служби України (далі - орган Держприкордонслужби) житлових приміщень усіх форм власності для тимчасового проживання в них військовослужбовців та членів їх сімей (далі - військовослужбовці), а також порядок їх оплати.

Встановивши, що позивач був призваний на військову службу за мобілізацією на особливий період, під час проходження військової служби з будь-якими рапортами або зверненнями щодо вирішення його житлових питань, забезпечення його житлом, одержання службового житлового приміщення або компенсації за оренду житла до командування ІНФОРМАЦІЯ_1 в період проходження служби не звертався, тому суд прийшов вірно виснвоку про відмову в задоволенін позову.
У разі понесення витрат по оренді житлового приміщення під час проходження військової служби за мобілізацією на особливий періодпозивач не позбавлений права на відшкодування таких витрат у встановленому законом порядку.
Посилання в касаційній скарзі на неврахування судом обставин, встановлених постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 09 червня 2016 року та ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2016 року, колегія сцддів не бере до уваги, оскільки містить різні фактичні обставини справи у порівнянні зі справою, яка переглядається
Вказані судові рішення стосуються бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка полягала у ненарахуванні та невиплаті

ОСОБА_1 підйомної допомоги.
У справі, яка переглядається, преметом спору є бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненадання позивачу службового житлового приміщення на час проходження військової служби, призваного за мобілізацією на особливий період.

Доводи касаційної скарги позивача щодо відсутності необхідності для отримання службового житла звертатися з відповідним рапортом до безпосереднього начальника спростовуються змістом положень пункту 2.9 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, яким передбачено, що для одержання службового житлового приміщення військовослужбовець подає рапорт на ім`я безпосереднього начальника.
У силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги, які належним чином перевірені апеляційним судом та обґрунтовані висновки щодо яких містяться у винесеній ним постанові.
Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська