22-ц/775/424/2018(м)
266/1439/15-ц

Головуючий у І інстанції Пантелєєв Д.Г. Єдиний унікальний номер 266/1439/15-ц
Номер провадження 22ц/775/424/2018(м)
Категорія 20 Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2018 року м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Мироненко І.П.,

ОСОБА_1,

секретар Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 березня 2018 року ухвалене в м. Маріуполі повний текст якого складено 10 квітня 2018 року, в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 в Приморському районі м. Маріуполя була виділена її батькові, ОСОБА_6 на підставі ордеру в цю квартиру вселилися ОСОБА_6 (батько), ОСОБА_7 (мати), ОСОБА_8 (брат) та ОСОБА_3 В подальшому ця квартира була приватизована на батьків і брата у звязку з її виїздом в 1984 році до Російської Федерації. Після смерті батьків вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак не оформила належним чином свої права спадкоємця в звязку із виїздом за межі України. 26.01.2015 року помер її брат ОСОБА_8 після смерті якого вона також звернулась до нотаріальної контори із відповідною заявою про оформлення спадкових прав. На початку квітня 2015 року їй стало відомо, що на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 14 жовтня 2010 року за ОСОБА_8 було визнано право власності на квартиру в порядку спадкування після смерті батьків, а 26 березня 2015 року квартира була продана ОСОБА_2 Правочин від імені ОСОБА_8, який на момент укладання договору купівлі-продажу помер, вчиняла ОСОБА_5 на підставі довіреності, виданої померлим. Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в Приморському районі м. Маріуполя від 26 березня 2015 року, визнати за нею право власності на 1/6 частину цієї квартири після смерті матері ОСОБА_7 та на 1/6 частину цієї квартири після смерті батька ОСОБА_6

14 березня 2016 року ухвалою суду першої інстанції, занесеною до журналу судового засідання, до участі в справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_4

05 лютого 2018 року представник позивачки за довіреністю ОСОБА_9 подала до суду клопотання про залишення без розгляду позовної заяви в частині визнання права власності на частини квартири.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в Приморському районі м. Маріуполя укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Скасовано реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в Приморському районі м. Маріуполя укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, номер запису про право власності 9193571, рішення про державну реєстрацію №20310926 від 26.03.2015 року, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 23.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний правочин був укладений представником ОСОБА_8 вже після смерті останнього, а тому є недійсним.

10 травня 2018 року відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, неправильним застосування норм матеріального права та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи.

Зазначала, що вона є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки до підписання договору купівлі-продажу квартира була оглянута та в ній ніхто не проживав. ОСОБА_5 запевнила її, що у квартирі ніхто не проживає та не зареєстрований. Правовстановлюючі документи на імя продавця ОСОБА_8 були перевірені нотаріусом та його право власності на квартиру було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав Державним реєстратором на підставі рішення суду. Про обставини які були викладені у позовній заяві їй нічого не було відомо до моменту отримання позовної заяви.

Посилалась також на те, що позивач ОСОБА_3Е, не є стороною договору, а також не була власником квартири на момент її відчуження.

Вважає, що позивачем не було виконано вимог ст.ст. 1297, 334 ЦК України, оскільки вона станом на 26 березня 2015 року не прийняла спадщину, не мала зареєстрованого права власності на квартиру, квартирою не користувалась та не була в ній зареєстрована. Однак в квартирі був зареєстрований та мешкав ОСОБА_10 і згідно з вимогами закону вважається таким, що прийняв спадщину, від якої не відмовлявся.

Суд залишив поза увагою той факт, що на час звернення позивача до суду із позовом ОСОБА_2 не була власником спірної квартири, а тому вона є неналежним відповідачем у справі.

Також суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позовні вимоги про скасування реєстрації договору купівлі-продажу в Державному реєстрі речових прав на рухоме майно ОСОБА_3 не заявлялися, а також суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення ст. 216 ЦК України і не вирішив питання щодо заявленого клопотання про залишення частини позовних вимог без розгляду.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання апеляційного суду не зявилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином судовою повісткою, направленою за останнім відомим місцем проживання, та через оголошення на сайті судової влади (а.с. 131, 132), тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без її участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_11 та представника відповідача ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_12, які просили скаргу задовольнити, пояснення представника позивача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_9, яка просила залишити рішення суду без змін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково та скасувати рішення суду в частині скасування реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно оспорюваного договору купівлі-продажу з наступних підстав.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до чч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 658 ЦК України визначено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить лише власникові товару.

Однією з підстав припинення представництва за довіреністю, передбачених ст. 248 ЦК України, є смерть особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Судом першої інстанцій установлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 в Приморському районі м. Маріуполя було зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 жовтня 2010 року, яке судом не ухвалювалося (том 1 а.с. 82, том 2 а.с. 103).

20 січня 2015 року ОСОБА_8 видав ОСОБА_5 довіреність, якою уповноважив її здійснювати всі необхідні дії щодо визнання та реєстрації права власності на спірну квартиру, оформлення спадщини після смерті батьків на цю квартиру та надав право розпоряджатися нею. Ця довіреність посвідчена приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_13 та зареєстрована в реєстрі за № 179 (том 1 а.с. 58, 59).

26 січня 2015 року ОСОБА_8 помер (том 1 а.с. 17).

Після смерті ОСОБА_8, 26 березня 2015 року ОСОБА_5 на підставі довіреності, виданої ОСОБА_8 за життя 20 січня 2015 року, підписала від імені останнього договір купівлі-продажу за яким спірна квартира була відчужена ОСОБА_2 за 150 000 грн. (том 1 а.с. 76).

За змістом ст. 215 ЦК України та згідно з розясненнями Пленуму Верховного Суду України в абз. 5 п. 5 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи».

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 3, 4, 14, 15, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира за життя належала батькам та брату позивачки на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого на підставі розпорядження № 33584 від 22 лютого 1995 року (том 1 а.с. 12).

Після смерті матері позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у вигляді 1/3 частки вказаної квартири (том 1 а.с. 47-56).

Як убачається з матеріалів справи, позивачка, посилаючись на те, що є заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням указаного договору купівлі-продажу квартири від 26 березня 2015 року, звернулася до суду із позовною заявою про визнання зазначеного правочину недійсним.

Отже, такий спосіб захисту прав позивачки не суперечить ст. 16, 215 ЦК України, а відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Не можна погодитися і з доводами скарги щодо незастосування судом першої інстанції положень ст. 216 ЦПК України.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в а. 3 п. 5, аа. 1-3 п. 10 своєї постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Доводи апеляційної скарги щодо не вирішення судом першої інстанції заявленого позивачкою клопотання про залишення частини позовних вимог без розгляду не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки позивачкою, інтересів якої це стосується, апеляційна скарга не подавалася та таке порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи і не є обовязковою підставою для скасування або зміни рішення суду (чч. 2, 3 ст. 376 ЦПК України).

Проте не можна вважати законним рішення суду в частині скасування реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно оспорюваного договору купівлі-продажу.

Порядок внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно передбачено статтею 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Так, реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення.

З огляду на викладене суди не скасовують реєстрацію, а внесення змін у Державний реєстр прав не нерухоме майно та їх обтяжень відбувається на підставі рішень судів.

Крім того, з вимогою про скасування державної реєстрації державного акта позивачка до суду не зверталася, а відтак рішення в цій частині необхідно скасувати.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 березня 2018 року в частині скасування реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в Приморському районі м. Маріуполя укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, номер запису про право власності 9193571, рішення про державну реєстрацію №20310926 від 26.03.2015 року, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 23 скасувати.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20 липня 2018 року.

Судді В.М. Барков

ОСОБА_14

ОСОБА_1